122 



det er det vaade Varme, Luften, og udenom det igjen som Skal 

 eller Bark, altsaa soin det egentlig Begraensende, det torre Varme, 

 Ilden. Netop paa 'den Maade er Verden Totalitet af Modsastnin- 



Pythagoraeismeus, ja den grseske Civilisations Grundtanke, den 

 Tanke, som denne Civilisation egentlig aldrig "korn udover, skjont 

 den arbeidede derpaa, hvorlbr den ogsaa forblev ensidig resthe- 

 tisk, nemlig Tanken om Verden som Enhed af Begraensning og 

 det Ubegraensede som Modsfetninger, deres blot vaesentlige, blot 

 indre Enhed, som netop derfor paa den anden Side er en blot 

 ydre, deres blotte Relation eller Harmoni. 



„Idet", bedder det videre i hint Sted af Plutarch, „denne 

 Skal eller Sphaere af Ud brast og sluttedes sammen til Here en- 

 kelte, kugleforrnede Masser eller Legemer, opstod Solen, Maanen 

 og Stjernerne", der altsaa formedelst denne Oprindelse efter et 

 andet Sted (Stob. Eel. I, p. 3J0, cit. af Mullach 238, 15) ere 

 7r'.Ar ( ;j.aT7. aipor ~zoyoi',hr r ~jpcr i';j->.-;a. xa~a ~<. ;j.;'po- t.ko axo^'ov 

 £X7cv*'ovTa ^Xoyaf. Naar man laeser dette, kunde det synes, som 

 om hele denne Kosinologi ikke var Andet end en physikalsk Con 

 jectur, et Forsog paa physikalsk at forklare et af de mest, ifline- 

 faldende Phsenomener i Natnren, nemlig de lysende Himmelle- 

 gemer, et Forsog, som man fra et physikalsk Standpunkt kunde 

 finde mer eller mindre probabelt og vellykket, men som ingen 

 egentlig philosoplnsk Bcivdniiig vilde have. Paa den Maade be- 

 tragter igrunden Hegel den, ifolge sin almindelige Tendens til at 

 blive staaende ved Systemernes Grund tanker og i deres An ven- 



al bans System, hvor det ikke har en saadan Foranledning, 



lig i hans Laere om Livet, og dernaest vil Ingen, der kjender disse 



