124 



mander selv endnu ikke kjendte, den rene Almindelighed. Dette 

 ferst Tilblevne er, sotn vi have seet, i Modssetning til det Ube- 

 graensede det Begramsede, men denned ogsaa det Mangfuldige, 

 altsaa de begraensede Almindeligheder, med det egentlige lugiske 

 Udtryk, det Saeregne. Man kunde mod denne Bestemmelse af 

 Verdnerne indvende, at de dog have individuef Existens, ikke 

 umfatte andre Verdner under sig, altsaa ikke ere Arter, samt at 



Ibrskjellige. Hvad den sidste Indvending angaar, da maa dertil 

 svares for det Forste, at Anaximander meget godt kan have be. 

 Steuat dem sum qvalitativt forskjellige - denne Forskjel maatte 

 da sandsynligvis i Medfor at' bans almindelige Synsmaade have 

 beroet paa den forskjellige Grad, hvori i disse Verdner Modsaei- 

 ningerne vare udskilte eller igjen saminenfattede — han kan me- 



dernaest, at selv om han ikke har gjort det, saa er det ikke afgjo- 

 rende, det vildc kun vise, at Anaximander ikke havde reflecteret paa 

 Forskjellens qvalitative Natur, at den for ham stod som det, den 

 najrinest er, nemlig qvantitativ, immerser; i ethvert Fald ere 

 disse Verdner de omfattende eller logisk udtrykt (ami Hera- 



de indbefatte, mermere beseet, netop de individuelle Gjentagelser 

 af sig selv. Hvad nemliu Urn I'mxc Indvending angaar, da er 

 den kun tilsyiieladende rigtig, i Virkeligheden ikke; men med 

 Besvarelsen af denne Indvending treede vi ind i et nyt Afsnit af 



Allerede hos den grasske Philosophis Fader, Thales, altsaa 

 ligefra dens ferste Opvaagnelsens 0ieblik, finde vi sierskilt Re- 



Livet eller Sjaslen. Naar vi i Beretningerne om Anaximander 

 soge efter en saadan Definition, da finde vi vistnok kun Spor eller 

 Brudstykker deraf, men disse Spor ere dog tilstrfekkelige til at 

 bevise, hvad der jo ogsaa ligger i Conseqvensen af bans System, 

 at Livet for ham er Produktet af de i Verdnernes Tilbliven son- 



