138 



vreret en radikal, idealistisk Opposition, en Opposition paa Basis 

 af et abstract, men naturhgvis rneget lidet udviklet Ideal, en Op- 

 position, der rimeligvis paa Grund af denne sin Charakter af 

 abstract Idealisme paa den ene Side vistnok har imponeret hans 

 Landsma3nd, men paa den anden Side ingen praktiske Resultater 

 medfert. Han har derfor opgivet den og er dragen ud i den vide 

 Verden paa philosophisk-politiske Eventyr, i det ubestemte Haab 

 etsteds i Verden at finde en Jordbund, bekvem til derpaa at 

 opfore den endnu kun i hans egen Phantasi existerende ideale 

 Stats Bygning; han har saaledes hort til de politiske Utopisters 

 Klasse : hvad der charakteriserer ham praktisk, er den samme Ne- 

 gativitet, den samme rene Modssetning mellem Ideal og Virkelighed, 

 der, som vi have vist, charakteriserer hans philosophiske System, 

 og han er i begge Henseender Platons forste Forlober og Forbillede. 



Med Hensyn til Anaximanders Forhold til hans Efterfolger 

 Anaxitnenes, da skal jeg her indskrsenke mig til den kortest 

 mulige, for Sammenhsengen nedvendige Redegjerelse for dette For- 

 hold. Forholdet er netop det samme som mellem Platon ogAri- 

 stoteles ; Fremskridtet hos Anaximenes ligger umiskjendelig i Re- 

 flexionen paa Virkeligheden, Bestemmelserne, som Principets 

 Bestemmelser, at han, hvad han netop selv i et levnet Fragment 

 (Pint. pr. frig. 8, 3 citeret af Zeller I, 182, 2) fremhcever i Mod- 

 seetning til Anaximander, har reduceret det Varme og det Kolde 

 til Principets blotte tco&y) eller Affectioner. I disse sine Affectio- 

 ner, netop som dots Bestemmelser, har Principet selv positiv 

 Existcns; det er selv ligegyldigt for dem, og Bestemmelserne blive 

 saaledes qvantitative. Af disse qvantitative Bestemmelser, hvor- 

 paa i det Hele Existensen beror, maa da Principet, for at vairc 

 existerende, have en enkelt, (Simpl. Phys. 6, a (cit. af Mulladi 

 241, 7)), men vel at maerke en enkelt, hvis sa^regne Charakter 

 netop er Almindeligheden, og det er Middclsttetheden, (se 

 Orig. Philos. I, 12 (citeret af Zeller I, 182, 3, sml. Cic. de nat. 

 deorum 1, 10, 26). Som det middels Tsette, er det det, der baade 

 fortsettes og fortyndes (Simpl. schol. 514, a, 33, citeret af Zeller 

 I, 180, 4) altsaa Bestemmelsernes, Forandringernes, Substrat, og 



