kumie ogsaa fremstaa derved, at der med gode, ubeskadi^cdij 

 Stykker fulgte andre, som vare beklippede, hvilket, ifolge Ruding 

 I Pag. 356— 3c t gil s im ^et 1 Svang under den engelske Konge 

 Edvigs Regjering (955 — 959), at Denarierne eller Penningene neppe 

 lioldt halv Vsegt. Ogsaa den Omstanulighed. at Mynter, som fin- 

 des i Jorden, have tabt ved Oxydering, kan bidrage til, at Vieg- 

 ten bliver anderledes eller inindre, end den skulde vsere. 



Li^esom Inddelingen i 240 paa Libraet var den samine hos 

 Angelsaxerne i det lOde Aarhundrede, som hos Frankerne un- 

 der Carl den Store, 1 saaledes er det ikke usandsynligt, at bine 

 ogsaa have optaget de Sidstnaevntes Libra eller Pund forUdmynt- 

 ningen. Det er imidlertid almindelig antaget, at Angelsaxernes 

 Myntvaegt var fra de aeldste Tider det saakaldte Towerpund, 2 som 

 findes at have holdt 6125,21600425 norske JEs 3 => 349,70989 

 franske Grammer, men Kong Alfreds yngre Mynt< i ai t 1 s 

 Efterfelgeres, Edward den iEldres, ^thelstans og Edmunds, der 

 '.die ere Penninge, tale derimod, da de i Gjennemsnit holde mere 

 end ?It) af Towerpundet, som er Normalen for Towerpenningen 

 25,52173335 » 1,457 Gramme; Mynter fra senere Kongerend 

 Edmund ere noget mind re vaogtige end denne Penning. At der 

 i England har vferet benyttet et storre Pund end Towerpundet, 

 viser sig ogsaa af et Diplom, udstedt af ^thelred II. til Klosteret 

 i Ely,* h V0ri sigeSi at Abbeden k j 0bte enc ieel Gods afKongen for 

 »d Pund Guld, efter den normanniske store Vajgt, antagelig den 

 a.mindelige franske, og da det som sagt er usandsynligt, at de 

 omtalte Konger fra Alfred til Edmund (871-946) have ladet slaa 

 Penninge vpegtigere end Normalen, saa maa denne for disse Kon- 



