294 



Saaledes har Hegel, netop t'ordi han ferst med Kraft har 

 udhfevet Christendommen som den absolute Religion, som det 

 afsluttende Resultat af Menneskehedens hole religiose Udvikling, 

 forholdsviis ladet Mods;etuing<'n mellem Hedenskab ug Jodedom 

 mindre skarpt fremtreede. Han er vistnok ikkc blind for Jode- 

 dommens eiendommelige Reenlied ug Heihed navnlig ligeoverl'or 

 de tilgrsendsende semitiske Religioner — den er fortrinsviis „die 

 Religion der Erhabenheit" —5 men i det Heles Anordning lader 

 han den dog ligesom forsfikke sig rnellcm de lieilenske Religioner 

 og stiller den vel i speeifisk Modssetning til enhvcr enkelt hedensk 

 Religion, men skrider ikke til generisk atmodsastte den det hele 

 Hedenskab. 



Hertil synes ogsaa en universalhistorisk Betragtning at lore, 

 med Hensyn til den mindre fremtraidende Rolle, del jodiske Sam- 

 fund har spillet i Verdenshistorien. 



Men Sandheden er, at begge Synsmaader — den, der sa?tter 

 Hedenskabet som usand Religion ligeoverl'or .lodedom og Chri- 

 stendom som sande, og den, der stiller Hedenskab og .lodedom 

 umiddelbart sammen som ufuldkomne i Modseetning til Christen- 



Thi Sandhed og Fuldkommenhed kunne tilsidst ikke saaledes 

 skilles ad, men forudssette vresentlig hinanden. 



Kun den fuldkomne Sandhed er i Sandhed sand, og enhver 

 Ufnldkommenhed, der klscber ved den, er i Virkeligheden en 

 Usandhed. 



Og hvad er vel enhver menneskelig Vildfarelse i Gronden An- 



bliver fastholdt paa et underordnet Trin, uden at oploses og op- 

 haeves i den totale Sandhed? 



Jodedommen skal vasre sand Religion, fordi den sande Gnd 

 der er virkelig aabenbaret. Men man indrommer dog, at Gnd 

 der ikke er aabenbaret i sit sande Vrcsen som den treenige, som 

 Gudmenneske, som den forsonede Gud. Man siger: Gnd er 1 det 

 G. T. kun i Egenskab af Gnd Fader. Men ikke engang dette 



