298 



Sorn Modstykke og egentlig sidste Coriseqvente af denne Alt 

 sammenbindende Hensigtsmtessighed visor sig i det germannisk- 

 skandinaviskeNordenlndividetstesgjorte, egentlig hensigtslose Kraft 

 sotn det H0ieste. De nordiske Guder ere ikke lsenger disse Ten- 

 dents-Abstractioner, som de rom^rske; de gaae heller ikkesaale- 

 des op i sine Furictioner. De have, lig de graeske, mere Frihed 

 og Individualitet. Dog er deres Vresen ikke Irenger Skjonhed, 

 men Kraft, der maa lsegges for Dagen i Kamp, forresten ten- 

 dentslos, even tyr lig. Til Kraften kommer ogsaa Snedighed, 

 den Form af Aandsoverlegenhed, der er uden heiere Maal end 

 at rede sig ud af det enkelte Tilfailde. 



Thi her gaar Alt paa det Losrevne, Enkelte. I Stedet for 

 den romerske, sammenbundne Samfundsmagt og dens politiske 

 Conseqvents og Klogskab, der gjennem Aarhundreder forfolger 

 det samme Maal, er i Norden traadt den Enkeltes Tapperhed og 

 List, der bestaaer 0ieblikkets tilfseldige Eventyr. 



Men det Tomme i denne Livsbetragtning er i sig selv for 

 aabenbart, til i Lamgden at skufle Bevidstheden. At disse Guder 

 ei ere sande Guder, rober sig deels i Ragnaroks-Mythen, der be- 

 buder deres Oplosning, deels i den Ironi, der meer og meer trren- 

 ger ind i den religiose Forestilling, deels i den indtrfengende 

 Vantrp, der tilsidst kun „troer paa egeii Kraft og Styrke." 



Dermed er den hedenske Religion aabenbart oplest i Irre- 

 ligion og bar kun inden sin Svinden peget paa et hoiere Stand- 

 punct og en sand, absolut Alfader, staaer denne end i en hemme- 

 lighedsfuld Forbindelse med Surt, 0dela?ggeren af Valhal og 

 bele den bestaaende Endelighed. 



I det0ieblik, Hederikabet bar naaet sit hoieste Punct, bragt 



Hedenskabet ender i Selvnega tion, erklasrer sig selv for 

 det Usande. 



Men netop denne Negation af Hedenskabet, af dets Phanta- 

 siverden af endelige Guder, bliver et nyt vigtigt Standpunct 1 den 



