.middommelig; den er ikke som det Endelige og Afledede skarpt 

 adskilt fra det Uendelige og Oprindelige. Hvor Verden altsaa 

 ikke selv betragtes som evig, der er den fodt og avlet eller 

 emanerefc af Guderne, eller, hvor, som hos Grsekerne, Guderne 

 dog ere noget mere end Naturkrsefter, ere de dog kun Formere 

 og Dannere af en evig Materie. Hos vore Foifedre er Verden 

 bygget at' en drsebt Jotuns Legeme. 



Forst Hebrseerne have hsevet sig til Tanken om en Skabelse 

 af Intet, en absolnt overnaturlig Frembringelse. Deri ligger 

 paa den ene Side, at Verden er fuldkommen adskilt fra Gad; 

 dor er i Verden intet nmiddelbart Guddommeligt, ingen aldrig 

 opgaaende Rest af Evighed ; paa den anden Side er denne Ver- 

 den absolut afhamgig. Verden er heelt og holdent Guds Verk; 

 den er ingen Deel af bans Vsesen. Modsfetningen, Adskillelsen 

 bestaaer netop i denne absolute Afhccngighed. 



Saaledes kan ikke Verden, mindst Naturen, betragtes som 

 nogen Aabenbaring af Guds Vsesen. v Den baerer i det Hoieste 

 s por af hans abstracte Egenskaber, hans Magt og Viisdom, men 

 er ingen Udtneden af hans Vjesens indre Fylde, ingen Realisation 

 af Ideer, som han bterer i sig selv. 



Skabelsen er en fri Handling, hvorfra netop al Nedvendig- 

 hed er udelukket. Derfor kommer man ikke laenger end til en 

 teleologisk Opfattelse af Skabningens Orden. Gud bar skabt 

 Tingene saa, fordi han saa fandt det godt. „Gud saa alt, hvad 

 ban havde gjort, og se : det var saare godt." — „Gud saa, at 

 Lyset var godt, han adskilte derfor Lyset fra Morket" o. s. v. 

 hgentlig er det Adskillelsen, som er det Gode, Lyset er allerede 

 fi elv denne Adskillelse, dette, at skille sig ud fra Morket. Det 

 amme kan overhoved siges om det Gode paa dette Standponkl ; 

 det er kun, hvad det er, ved sin Modsretning til det Onde og for- 

 "dsaetter saaledes ogsaa dette. Vi mindes tildeels om den per- 



°g gaaer saaledes ogsaa tilsidst op i det Gode; thi alt det Skabte 



