46 



ssette mig for en lignende Fare, der bliver saa meget stone, som 

 det nu ikke gjrelder Dadel, men Roes, der er mere skikket til at 

 begeistre? Det vil da ikke lobe saa — forholdsviis — lempeligt 

 af, men Vanviddet vil naae det heiesteTrin, og jeg vil ikke have 

 saa let for at naae tilbage til Ro og Besindighed." Men var dette 

 Meningen, saa maatte man ialfald indromme, at Sokrates's Udtryk 

 var uklart og vredent, idet detOrd, som netop antyder den stor- 

 ste Fare (Dithyramberne nemlig), og som altsaa isivs skal moti- 

 vere Frygten for et stigende Onde, ikke er betegnet som Hoved- 

 begrebet, men kun sat i en Mellemseetning. Udtrykket maatte 

 vnnvt omvendt: „Har da ikke seet, at uagtetjeg nu vel og lykkelig 

 er komrnen nod i det roligeie episke Vers, saa liar jeg dog alle- 

 rede vaeret inde paa Dithyramber, bvorledes vilde det da gaae mig, 

 om jeg skulde fortsrette med den endnu mere liidsende Lovtale?" 



Kunde man derimod antage, at zizt\ her betegner en hoiere, 

 og suuledes el'ter Sokrates's Mening farligere Grad at' digterisk 

 Manie, end Si^wpo^ei, saa vilde Alt va;re ligefrem. „Jeg harjn 

 allerede ovcrskiedet det dithyrambiske Standpunet og er kommen 



