veielse, out dug ikke de hidtilgjseldende Forestillinger om den 

 elassiske Bygningskunst skulde lide af en Eensidighed. Dersom 

 vi theoretisk kunde finde us tilrette med bin Krunining, vilde 

 det iblandt Andet have den Felge, at vi havde lettere for at tro 

 vure egne 0ine. 



Saadanne Fursog paa en theoretisk Forsoning med Sagen 



man endnu har fundet det Rette. Nogle have rneent, at Krum- 

 ningen har til Hensigt at modvirke et optisk Bedrag, ifolge hvil- 

 ket den virkelig horizontale Linie skal tage sig ud som nedad- 

 hulet; Andre, f. Ex. en Franskmand, Burnouf, have peget hen 

 paa en Lighed med Naturen, paa Havets Krumning, de afrun- 

 dede Bjerge o. s. v. Heri ere maaskee Elementer til det Sande, 

 men neppe endnu stillede i det rette Lys. Thi mod det Sidste kan 

 medrette siges, at direct Efterligning af Naturens Former ikke 

 stemmer med det grseske reent architektoniske Formprincip ; mod 

 det Forste, at hiint reent optiske Bedrag ganske beror paa Til- 

 skuernes forskjellige Standpunct og er saaledes Noget, sum Archi- 

 tekten, .hvis Verk skal sees fra alle Synspuncter, ei kan tage 

 Hensyn til. 



Men Sandhed er det dog, at det i Kunsten ei saameget kom- 

 mer an paa, at Linien er i mathematisk Forstand ret, sum at 

 den tager sig ud som, gjor Virkningen af en ret. Og en kunst- 

 nerisk ret Linie er uetop forskjellig fra en mathematisk deri, at 

 den forste er levende, medens den sidste er dod. Overhuved 

 falder det aegte knnstneii-k R<\uc-lm;essi.ue aldrig ganske sammen 

 med den abstracte Regel selv. Det har en Regelmiessighed, der 



tlregelmaessighed, hvoraf det saaledes har en svag Efterklang. 

 Den rette Linie gjer ikke den fulde, levende kunstneriske Virk- 



Huult, fordi det Hule overhovedet er Udtrykket af det Tomme, 

 det, der mangier Fylde og Liv - kun er dette Indtryk ikke et 



