og existere ikke for sig, adskilte (se Fr. 6: rcavxaTCacr!. ouSsv arcc- 

 xp-'vera!. o-j'Ss 5iaxp''v£Ta!, to s'—pov ar: tou s-cspou xXifjv vo'ou). Kva- 

 liteten, Bestemmelsen maa altsaa vrete oprindelig, d.v. s., tilhore 

 Atomerne selv, der forsaavidt blive Homoeomerier d. e. Ato- 

 mer uden kvantitativ, men med kvalitativ Bestemmelse. Men som 

 det uendelig Smaa, der ikke existerer og ikke kan existere for 

 sig, er disse Homoeomerier Materiens Selvophsevelse som saadan, 

 som det Rumopfyldende ; de ere det, at Materien peger ud over 

 sig selv, d. v. s. nedssetter sig selv til Middel for det Immateri- 

 elle; Homoeomerien er altsaa som Bestemmelsen, existerende 

 forud for og som Grund til sin egen Virkeliggjorelse, Hensigten 

 kun i stoflig Form d. e. som Middel, med andre Ord : den deler 

 sig i to: som materiel er den kun Mulighed (^epjAaxa se Fr. 4 

 o. a. St.), altsaa Stotfet, Midlet, men efter sin positive Gehalt er 

 den Maalet for Aandens adskillende, hvilket vil sige, virkeliggj0- 

 rende Virksomhed d. e. Hensigten (§e Fr. 6: vo'os &i£xo'ff|r/jGo oxoia 

 s>sXXs foealrai etc. sml. Simplicius (cit. af Zeller I, 672, 2): vo'of 

 PouX^sJc Siaxptvat xa eEStj). Vi have altsaa her deduceret eller 

 rettere seet opstaa det teleologiske Standpunkt, hvilket netop er, 

 ikke Enheden, men Forholdet af Aand og Materie; det bliver 

 behaeftet med Dnalisme af Aand og Materie, hvilket her gestalter 

 sig som Dualisme af Final- og Causalaarsag, og det er netop denne 

 Standpunktets Dualisme, der i den bekjendte Ytring af Sokrates 

 er Gjenstand for hans Kritik. An. er det Punkt i Philosophies 

 Historie, hvor Aand og Materie modes; han har den udodelige 

 Fortjeneste at have defineret Materien, nemlig som det uendelig 

 Delbare d. e. som det, der, idet det realiserer sig selv, ophsever 

 sig selv (Fr. 15), men denned ogsaa Aanden, nemlig som det 

 eneste Ublandede (Abstracte), Forsigvaerende, og som netop i 

 Kraft af denne sin Renhed er erkjendende og msegtig (Fr. 6). 



Det vil nu, efter hvad her er forklaret, forhaabentlig ikke 

 vjere vanskeligt at forstaa Sammenhajngen i den Udvikling, hvoraf 

 Anaxagoras udgjer et Led. Det Eiendommelige ved denne Peri- 

 ode, Perioden mellem Pythagoras og Protagoras, er, at dens Sy- 

 sterner have til Prineiper ikke Materien, som den ioniske Perio- 



