133 



des, heller ikke Tanken selv, som den sokratiskes, men netop 

 hvad der ligger imellem, nemlig Tankens eller Begrebets abstrakte 

 Sider eller Momenter, hvilke som saadanne ere Materiens logiske 

 Bestemmelser, og at disse Systemer dermed blive Typerne eller 

 Forbillederne paa de ensidige Aandsretninger eller Trenkemaader. 

 For Eleatismen er Sandheden det Almene som det Abstrakte, 

 med sig selv Identiske, og det er saaledes det r ati onalistiske 

 System, for Heraklit det Almene som de modsatte Bestemmelsers 

 Overgang i hinanden, og hans System er derfor det dialektisk- 

 aandrige; Empedokles, der reflekterer paa og saaledes fixerer 

 selve Bestemmelserne, det Sseregne, Processens Indhold, som det 

 sande Vaerende, er den em p iris k- forstandige Philosoph; Leu- 

 kip, der erkjender, at al Bestemmelse dog bar sin Grund og sit 

 Maal i det fuldkommen Bestemte, nemlig det Enkelte, Individu- 

 elle, er den mekanisk-indi vidualistiske, og Anaxagoras, der 

 erkjender, at Bestemmelsen, Individualiteten, Virkeligheden forst 

 virkeliggjeres ved Aanden, er den teleologis ke. Anaxagoras 

 har gjort Aanden til Princip og bestemt den objectivt ; det Videre 

 og den Tanke, hvormed Sophisterne begynde den nye Periode, 

 medens Anaxagoras afslutter den gamle, er den, at Aanden over- 

 hoved slet ikke er noget Objectivt, at den netop er det Subjective, 

 og Anaxagoras og Sophisterne forholde sig saaledes til hinanden 

 » deres Opfatning af Aandsprincipet paa samme Maade som Schel- 

 hng (i sit nye System) og Kierkegaard med Hensyn til Person- 

 lighedsprincipet. At Anaxagoras, som Sophisternes njermeste 

 F °rgj8Enger, afslutter den foregaaende Periode, udtaler sig ogsaa 

 gjennem de historiske Forhold. Historisk er den foregaaende 

 Periode de modsatte Nationaliteters ; vi have her Modsaetning 

 af den doriske og den ioniske Philosophi, og Udviklingen bestaar 

 i deres Vexelvirkning. I den nteste Periode bliver Athen, som 

 den Stad. hvor de to modsatte Nationaliteter modes og sammen- 

 smelte, ligesom den foregaaende Philosophies logiske Abstractioner 

 i Begrebet, Midtpunktet for det aandelige Liv, og det er derfor 

 netop det adsekvate historiske Udtryk for Anaxagoras's philoso- 

 Phiske Betydning, at han selv var loner, men at han og med ham 



