134 



Philosophien flyttede til Athen, og at han her blev Lserer for den 

 nye Tids Meend, ialfald for de to, der bleve Baerere af dennenye 

 Tids Liv i philosophisk og politisk Henseende, nemlig Sok rates 

 og Perikles. 



Herover reiste sig en Discussion, idet Hr. Monrad S0gte at 

 forsvare den af ham fulgte Ordning. Hvad det Chronologiske 

 angik, var det indrommet, at Leukips Levetid er uvis, og at den 

 saaledes ikke kan lffigge noget bestemrnende Lod paa Vegtskaa- 

 len. Derimod var det sikkert, at Demokrit, der vel egentlig har 

 givet Atomistiken den Form, vi kjende, er ikke lidet yngre end 

 Anaxagoras. Nogen bestemt polemisk Hentydning til det atomisti- 

 ske System havde Monrad ikke kunnet finde i de ham bekjendte 

 Yttringer af Anaxagoras, og han kuude forsaavidt ikke give Zeller 

 Ret. Man var saaledes saagodtsom udelukkende henviist til Sy- 

 stemernes indre Forhold. Og her maatte han fremdeles finde, at 

 Atomistiken naturligere. kunde udledes af Anaxagoras's System, 

 end omvendt. Man knnde have mere Sympathie for Anaxugoras's 

 Philosophic, som aandfuldere og i en vis Henseende dybere; man 

 kunde derved fole sig fristet til at, saette den paa et Ii0iere og 

 senere Trill i den historiske Udvikling. Men man maatte betsenke, 

 at den senere, mere udviklede Reflexion ofte, ialfald midlertidig, 

 forer til en tilsyneladende fattigere og aandlosere, mere mechanisk 

 Synsmaade, idet den levende Eenhed opleses i abstracte Moinen- 

 ter eller en endnu flydende ModsaBtning fixeres i fra hinanden af- 

 loste, igrunden ligegyldige, Endeligheder. Dette var f. Ex. det 

 anerkjendte Forhold mellem Heraklit og hans Efterfelger Empe- 

 doklcs. Paa en lignende Maade kunde man tamke sig Forholdet 

 mellem Anaxagoras og Atomistikerne. Atomerne ere de stork- 

 nede, til qualitativ Indifferents gjennemferte Homoomerier. Seer 

 man hen til det Logiske, saa er det i sin Orden, at det Quanti- 

 tative, de mange Enere — og dette er jo Atomerne - udvikle 

 sig af den qualitative Uendelighed, der namnest reprassenteres af 

 Anaxagoras. Og Tilfaldet, r^, viser sig netop som et Re- 

 fiexions-Begreb, der veesentlig beroer paa Negation. Menneske- 



