202 



lien >2<U> \n\t- I Ml i ilrn |iliiinM)j.|ii>k-liistunsk(' I . lasse. 

 ///•. Monrad meddeelle en Bemerkninq amjaacnde futri/utideme 



og Melissos. 



Man bar havt Vanskelighed med at skjelne mellem Parmeni- 

 des's og Melissos's Anskuelser, og forsaavidt man bar fundet nogen 

 Forskjel mellem dem, har man her, som paa saa mange and re 

 Punkter, vaeret tilboielig til ikke saa meget at se med egne 0ine, 

 som med Aristoteles's Briller, hvis Yttringer man ovenikjobet for- 

 mentlig har misforstaaet. Forskjellen mellem de naevnte Philo- 

 sopher ligger ncermest deri, at mens deres Satser ere vfesentlig de 

 samme, have de Argumentationer, hvorved de begrundes, en for- 

 skjellig Charakter, hvorved dog tilshit n^an Satsorne selv faa en 

 anden Betydning. Parmenides's Argumentation beror derpaa, at 

 al Forandring, Forskjel eller Delthed involverer en P'orbindelse 

 af Vseren og Ikkevseren, og har derfor som selvmodsigende ingen 

 Sandhed; den stotter sig saaledes helt igjennem paa det logiske 

 Cotitradictioiispiincip. og bans System bar netop sin Betydning 

 deri, at Identitets- og Cnntradictionspi incipet gjores gjreldende; 

 bans Prineip, det Vasrende eller Ene, er logisk at forstaa, nemlig 

 netop hin logiske Identitet eller Almindelighed som den materielle 

 Substans's eneste Bestemmelse. I Modswtning dertil er Melissos's 

 Argumentation, som man ser af hans af Mullach samlede Frag- 

 menter, en Gjennemforelse af den bekjendte Sats: ex nihilo nihi- 

 lum; den beror heltigjennem paa, at det Ikkevterende som det 

 Substanslose bverken har Magt til at frembringe, begramse eller 

 modtaee. hvorfor detVaBrende er eviot. nheirwniwftt eet. ubevceget 



