CHRISTIANIA VIDENSK.-SELSK. FORHANDL. 1 8 8 4 No. 2. 3 



runde Figur. Det Kvantitative maa ved et Spring gaa over i en 

 ny Kvalitet. Den endelige Formindskelse af Sidernes Størrelse 

 maa afløses af en uendelig Formindskelse. Den nye Kvalitet frem- 

 kommer nemlig kun ved, at man anvender Uendelighedens Kategori. 

 Menneskesjælen, Personligheden hører altsaa paa den ene Side 

 Rækken til, forsaavidt som en Cirkel eller en Ellipse jo nok kan 

 opfattes og beregnes som en Polygon. Men den staar paa den 

 anden Side udenfor Kækken, udenfor „die Thierheit", forsaavidt 

 som der ligger et Spring over i det Uendelige imellem. Den af 

 Carus paaviste Modsigelse i Dyresjælen er altsaa her hos Men- 

 nesket løst; thi den i Sjælen som Organisme liggende Trang til 

 Uendelighed, til fuldkommen Subjektivitet, er ikke her hæmmet ved^ 

 hvad han med Rette kalder det Raa, det Stykkevise og i sig Ulige. 

 En Organisme har jo Assimilationsevne eller Herredømme over 

 Omgivelsen. Men dette Herredømme hæmmes hos Dyret, medens 

 det hos Mennesket er uhæmmet. 



En Bemærkning vil jeg dog gjøre ved det af Carus valgte 

 Billede, nemlig den, at han ikke udnytter det saaledes, at man faar 

 se, hvorfor den menneskelige Sjæl løser denne Modsigelse, eller 

 hvorfor Dyresjælen er saaledes hæmmet og begrændset. Han har 

 heller ikke klart paavist, hvori den omtalte „innere Gegensatz" 

 egentlig bestaar. Han udhæver saaledes i det Følgende (bl. a. S. 

 308) med Styrke „das Selbstbewusztseyn" og „das Gottbewusztseyn" 

 som Eiendommeligheder ved Menneskesjælen. Her har han utvivl- 

 somt Ret. Dyret kan lægge for Dagen megen Forstand, Bereg- 

 ning, List, hvorved det røber Bevidsthed. Men det lægger al- 

 drig Selvhevidsthed for Dagen, altsaa heller ikke Gudsbevidsthed. 

 Hvad Carus har om disse Egenskaber, er i det Hele vistnok kor- 

 rekt. Men det forekommer mig, at han kunde have vundet adskil- 

 ligt i Klarhed og Enhed, hvis han havde dvælet mere ved dette 

 mathematiske Billede. Han havde da seet, at det er mere end 

 et blot Billede, at der nemlig ved dette angives et Forhold mel- 

 lem Endeligt og Uendeligt, mellem Betinget og Ubetinget, som op- 

 klarer baade hin Modsætnings Natur og tillige, hvorledes den løses. 



Det maa være indlysende, at Dyrets Bevidsthed, dets Kløgt 



1* 



