1^ R. COLLETT. OM SLÆGTERNE LATRUNCULUS OG CRYSTALLOGOBIUS. 



og tykkere, ligesom samtidig Tandbygningen har undergaaet en 

 ganske væsentlig Forandring. 



Øinene ere runde, med en fortil og bagtil svagt tilspidset 

 Pupil, og beliggende netop en Orbitaldiameter indenfor Overkjæ- 

 vens Spidse, samt med sin øvre Rand næsten berørende Hovedets 

 Profillinie. Deres Længde er 2 mm , og de indeholdes derfor noget 

 over 4 Gange i Hovedets Længde. De ere stillede næsten fuld- 

 stændigt lateralt; Interorbitalrummet, der i Regelen er smalt, og 

 ikke naar en Bredde af en Orbitaldiameter, har under Yngleperio- 

 den hos Hannen fuldkommen en Orbitaldiameters Bredde, medens 

 det hos Hunnen kun er umærkeligt forandret. Den øvre og undre 

 Profillinie er jevnt bøjet, mere tilspidset hos Hunnen og de yngre 

 Individer. 



AfNæseborene er det bagre Par beliggende umiddelbart 

 ved Orbitas øvre og forreste Side, det forreste Par næsten ved 

 Kjævekanten. Alle 4 danne tilsammen en temmelig regelmæssig 

 Firkant, hvis Bredde er mindst dobbelt saa stor, som Længden. 



Gjællelaag ets bagre Rand er temmelig ret, oventil endende i 

 en afrundet Spidse. Gjællehindens Straaler ere paa hver Side 5; 

 Gjællespalterne ere forholdsvis store, og naa frem omtrent til Mid- 

 ten af Orbita. 



Kjæverne. Gabet er opstigende, med Underkjævens Spidse 

 længere end Overkjævens; Mundspalten strækker sig bagover til 

 omtrent midt under Orbita. Hos Hannen i Legetiden bliver Gabet 

 samtidig med Hovedets øvrige stærke Udvikling større og mere 

 opstigende. Medens saaledes hos Hunnen og de yngre, endnu ikke 

 forplantningsdygtige Individer Mundvinkelen neppe ligger % Orbi- 

 taldiameter nedenfor Orbita, er denne Afstand hos særdeles store 

 Hanner i Legetiden paa Grund af det fortykkede Hoved og de 

 stærkt udviklede Kjæver indtil V/ 2 Orbitaldiameter. Hos de sidst- 

 nævnte Individer forholder saaledes Undermaxillens Længde sig 

 til Legemets Totallængde som 1 til 6V 4 , hos de øvrige som 1 til 

 9, medens selvfølgelig de yngre Hanner udvise alle Overgange. 

 Ogsaa Læberne ere hos de gamle Hanner under Yngletiden stærkt 



