16 Y. NIELSEN. AKTMÆSSIGE BIDRAG TIL SVERIGES POLITISKE HISTORIE. 



sin oprindelige Politik, idet England, der nu skulde lægge sin 

 Magt i Vægtskaalen, holdt stærkt paa, at Sverige opgav sin exklu- 

 sive Politik og lige fra Begyndelsen af sluttede sig til den fælles Sag 

 og kjæmpede for de fælles Interesser. For England var der intet 

 Hensyn, som kunde bevæge det til at skaffe Sverige en Erstat- 

 ning,,; hvis det skulde arbejde paa Norges Forening med Sverige, 

 maatte dette kun betragtes som en Løn for de Tjenester, Sverige 

 ydede, og maatte altsaa blive en Sag, der udelukkende tilhørte 

 Fremtiden. Hensynet til den forandrede Stilling, hvori Sagerne 

 nu vare indtraadte, blev bestemmende for Karl Johan, og da han 

 i August 1812 havde sin berømte Sammenkomst i Åbo med 

 Kejser Alexander, blev vistnok Planen om et svensk-russisk An- 

 greb paa Sjæland ingenlunde opgiven, men dog betydelig modifi- 

 ceret, forsaavidt nu det en Gang lovede russiske Hjælpekorps for 

 det første kunde anvendes til at operere i Franskmændenes Flanke, 

 hvortil Karl Johan ogsaa udtrykkelig gav Kejseren sit Samtykke. 

 (Schinkel, VII, 342 flg.) 



Dette var dog kun tænkt som en Udsættelse for en kor- 

 tere Tid, og der blev endog i den i Åbo afsluttede Traktat ind- 

 taget en Bestemmelse om, at Hjælpekorpset i September Maaned 

 skulde stilles til Karl Johans Raadighed, og at det i November 

 skulde bringes op til en Styrke af 35,000 Mand. Enigheden mellem 

 de Allierede var ved det personlige Møde bleven forøget, og Kej- 

 seren, som nu havde faaet sit Ønske i denne Henseende opfyldt, 

 var derefter mere end nogensinde tidligere opfyldt af Beundring 

 for Kronprinsen af Sveriges store Egenskaber. Karl Johan havde 

 efter dette saa meget mere Grund til at nære det Haab, at der 

 fra denne Side vilde gjøres alt muligt for at opfylde de Forudsæt- 

 ninger, [hvorunder den første Overenskomst var afsluttet, saa- 

 snart Forholdene i Rusland tillode det. Det kom i dette Punkt 

 kun an paa, hvad den engelske Regjering vilde gjøre. Men uagtet 

 denne ikke havde udtalt sig, begyndte Karl Johan allerede i Løbet 

 af den samme Høst at gjenoptage sine Planer — eller lod ialfald, 

 som om han var beskjæftiget med Tanken om et Angreb paa 

 Norge. Denne sidste Opfatning er fremsat i Schinkels „Minnen" 



