CHRISTIANIA VIDENSK.-SELSK. FOBHANDL. 18 8 1. No. I. 19 



skulde have aarsag at formode ret store ophobninger paa bunden. 

 De mægtige øvre kalketager dypper nord for Grefsheim i skaal- 

 form ned til Mjøsen paa den ene side; med Furubergets vakre 

 skaal kommer samme kalksten atter tilsyne paa den anden side. 

 Medens de udstikkende spidser paa Grefsbeimsiden tydeligt ud- 

 peger bygningskonstruktionens vedholden ogsaa i dybet, idet fold- 

 ningens axelinie ligger skraat heldende mod Furnesfjorden, saa 

 synes Furuberget derimod ret afskaaret. 



Dernæst ved Helgø. Her sætter kalketagen ned i vandspeilet 

 med 2 fremstikkende odder. Axelinien ligger ogsaa her skråa. 

 Kalketagen danner en baadform (hesteskoform i overfladen) ganske 

 som ved Randsfjord. Spidserne antyde, at bygningen vedbliver 

 saaledes under vandfladen. Paa den anden side tindes ikke alle 

 disse kalkstenetager igjen. 



Helgø i Mjøsen, kontur langs østsiden 

 Den store kalketage i skaalen stryger midt over. 



Landskabets relief er overhovedet jævnt eller blidt skraanende 

 paa østsiden, dog med nogle afbrydelser af tildels lidet udprægede, 

 tværs mod Mjøskanten strygende rygge og med Furubergets mere 

 udhævede ryg. Skraaplanets heldning faar sit udtryk for exempel 

 ved sænkningen i linien over Atlungstad, fra 101 meter, gjennem 

 17 meter til ved Mjøsen. De tværs gaaende rygge udtrykkes 

 blandt andet ved de fremspringende odder i Hamar og Storhammer. 



Paa vestsiden er det anderledes, i det hele raskere stigning, 



og nord for Grefsheim og midt over Helgø kommer noget dristigere 



konturer tilsyne paa grund af kalkskaalerne som nys beskrevet. 



Spidserne antyde fortsættelsen, og i lighed med landkonturen 



skulde man derhos formode, at dybden er størst langs vestsiden. 



2* 



