CHBISTIANIA VIDENSK.-SELSK. FORHANDL. 188 1. No. 6. 



5 



op til denne Bevidsthed, thi den er sig ikke bevidst nogensomhelst 

 Verdensharmoni. Forkortningen, der nok ideligt foregaar, navnlig 

 ved Dyrets Vaner og især i Undfangelsens Momenter, afløses 

 ideligt af en Tilbagevenden til den samme Udstrækning, 

 idet hvert nyt Individ altid maa begynde helt forfra. 



Den stedse paany opdukkende Theori, at Mennesket skal ned- 

 stamme fra et Dyr, ligesom at den høiere Dyreklasse skal have 

 udviklet sig af den lavere, faar fra vort Synspunkt en ny Belysning. 

 Den eneste Maade, hvorpaa Saadant blev tænkeligt, maatte være 

 den, at Naturkræfterne ved et eller andet lykkeligt Sammentræf 

 kunde frembringe et høiere genus, end der tidligere fandtes. Vi 

 maatte da ty til hin Lov for Kræfternes Parallelogram. Men ei- 

 det muligt ved denne Lov alene at komme til en rhythmisk Be- 

 vægelse, der er et Udtryk for en Ligning? En saadan Ligning fore- 

 ligger dog saa øiensynligt i enhver saavel Plante- som Dyreklasse. 

 Individets Fødsel, Forplantelse og Død gjentager sig jo fuldstændig 

 rhythmisk i det Uendelige indenfor enhver Dyreklasse. Hvorledes 

 kan man vel komme fra den ene Ligning over i den anden? Den 

 rene Mathematik tillader jo slet ikke nogen saadan Synthese. Vi 

 tør altsaa antage, at Mennesket ikke blot er generisk forskjelligt 

 fra Dyrets, men ogsaa, at enhver Dyre- og Planteklasse løber paral- 

 lelt, den ene uafhængig af den anden. Hvorledes forresten disse 

 Klasser fra først af ere opkomne, kan fra vort Synspunkt aldeles 

 ikke besvares. — Trods dette kan det ikke negtes, at der findes 

 en dyrisk Bestanddel i den menneskelige Sjæl. Dette er allerede 

 tidligere antydet, idet vi faudt, baade en instiktmæssig og en re- 

 fiekteret Bevidsthed hos Dyret, hvilke begge ere at spore hos Men- 

 nesket, men hos dette rigtignok ophævede i den høiere Enhed. 

 Denne høiere Bevidsthed kan til forskjellige Tider gjøre sig altfor 

 svagt gjældende, og da løslades de to lavere, og Mennesket ter sig 

 da til en vis Grad som et Dyr, hvilket forøvrigt ikke maa forstaaes 

 som en ubetinget Ulykke, bl. a. fordi man da bedre kan faa se 

 det Stof, som udgjør vor Sjæls Indhold. Man vil da nemlig finde 

 den umiddelbare Bevidsthed med sine fredelige Instinkter og sine 

 skjønne Rhythmer mest fremtrædende hos Kvin den, medens hos 



