2 



J. H. L. VOGT. NOGLE BEMÆRKXINGEE Oil GRAN1T. 



er der ofte smaa lag af kvarts eller feldspath, saa at man ofte 

 endog i haandstykkerne kan se differente lag; den røde gneis veks- 

 ler med eller gaar over til graa glimmerlioldig gneis eller glim- 

 merskifer. — Vi skal nu se paa det opsprukne lag (b) med mæg- 



tighed 2 / 3 ni. Gneisen sætter her ure- 

 gelmæssig fingerformet ind i linbl.- 

 skiferen; yderst ude har vi ved (I) en 

 nogenlunde god gneis, derpaa blev 

 den kun folieret ved (II), og efter- 

 som man kommer længer ind, (ved 

 III), taber strukturen sig lidt efter 

 lidt. „Udloberne" skjærer tvert over 

 sklkterne i hnbl. -skiferen; de bestaar 

 af samme slags mineraler som gnei- 

 sen ved siden, nemlig en stærk rød, 

 nogenlunde grovkornet feldspath, 

 alm. kvarts og lidt glimmer. Paa 

 den ene side af dette lag er gneisen meget stærk foldet. — Vi skal 

 nu tage et sted, hvor laget er ganske sprængt. De tre brud- 

 stykker (se fig. 3) har aabenbart i sin tid hængt sammen. Det 

 øverste stykke er stærkt foldet og har derfor tilsyneladende større 

 mægtighed end de to andre; foldninger vedvarer, om end svagere, 

 i det midterste stykke. Gneisens skikter slutter nøie til brud- 

 stykkerne, saa at skikterne fra begge sider nærmer sig til hver- 

 andre i mellemrummene (ved I). Gneismassen er et sted (ved II) 

 trængt helt ind mellem selve stykkerne; der 

 maa bevægelsen have været størst, og derfor 

 har gneisen her tabt sin struktur. — Lignende 

 fænomener er meget almindelige rundt om- 

 kring Tvedestrand og ligeledes i de øvrige 

 grundfjeldstrakter, som jeg i sommer har be- 

 søgt, saaledes ved Drøbak, Fredrikshald, Lan- 

 gesund ; ifølge E. Erdmann optræder hornblen- 

 deskifer paa lignende maade ogsaa i Sverige 

 (se Geol. foren. forh. jan. 1879). — Vi ser 



