CHRISTIANIA VIDKNSK.-SKLSK. FORHANDL. 18 8 1. No. 9. 



9 



hele synlige mægtighed bliver efter min beregning 2250™ eller 

 7200' (som resultat af ca. 30 maalinger). Hvor meget der er ero- 

 tleret bort ved Geddelund, og hvor meget der indeholdes i grani- 

 ten som brudstykker etc, kan ikke bestemmes; paa den anden 

 side er i denne mægtighed indbefattet alle granitgange ved Derby. 



Som man allerede paa forhaand kunde vente, existerer der 

 ingen regel for gneisens stilling ved den yngre granits grænse. 

 Gneisen stryger lige mod grænsen, paa nogle steder falder den ind 

 mod grænsen, paa andre steder ud ifra den. 



Ifølge den i de foreløbige bemærkninger om grundfjeldets fold- 

 ning opstillede hypothese skulde gneisen ved dens foldning, altsaa 

 ved den ældre granits udbrud, endnu have været i en eller anden 

 slags blød og letbøjelig tilstand. Hvilken theori om det dybe 

 grundfjelds dannelse man end holder sig til, saa vil vel de fleste 

 være enige i, at jorden i hine tidlige, azoiske dage endnu maa 

 have været i besiddelse af noget af den høje temperatur, som den 

 ifølge Kants theori oprindelig havde. Det synes jo ogsaa rimeligt, 

 at en høi temperatur maa have spillet en vis rolle ved den ende- 

 lige dannelse af de krystallinske skiferes mineraler, som er de 

 samme som de eruptive bergarters bestanddele. 



Vi skal nu gaa over til at beskrive nogle forholde ved den 

 ældre granits grænse mod gneis og vise, hvorledes disse stemmer 

 overens med de her paa ganske anden maade udviklede og frem- 

 satte hypotheser, nemlig at gneisen ved granitens udbrud var i en 

 samtidig blød og varm tilstand. Vi maa begynde med at beskrive 

 de tilsvarende forholde ved den yngre granits eller syenits grænse. 

 Vi ved om disse eruptiver, at de brød frem, eftcrat baade grund- 

 fjeldet og siluren forlængst havde antaget en lavere temperatur. 

 De viser derfor i det store i nærheden af disse ældre bergarter 

 det samme forhold, som Kristianiadalens grønstengange saa smukt 

 viser i det smaa, nemlig lige ved selve grænsen er de aldeles tætte, 

 længere borte faar de først en tin porfyrstruktur eller blir finkor- 

 nede, 1 og derpaa faar de lidt efter lidt den almindelige, mere 



1 Det var rimeligvis denne ved grænsen forandrede habitus, som bragte Keilhau 

 m. fl. paa den tanke, at graniten og dc siluriske skifere var forbundne ved over- 



