12 



J. H. L. VOGT. NOGLE BEMÆRKNINGER OM GRANIT. 



falder ca. 70° mod N. Paa de nærmeste 20 skridt fra grænsen er 

 overfladen dels tildækket, dels er graniten her saa stærkt opspruk- 

 ket, at man ingen sikker oplysning kan faa her, men derpaa kom- 

 mer en mængde regelmæssige bænke (paa 52 skridt talte jeg saa- 

 ledes 41 bænke), som falder ca. 70° mod N, og som altsaa gaar 

 parallelt med grænsefladen; vi har før seet, at fra denne flade ud- 

 gik afkjølingen. Den mægtigste syenitgang (E, 5 m - mægtig) her 

 er ligeledes meget typisk afsondret parallelt grænsen; de mindre 

 synes at være mere uregelmæssigt opspaltede, aldeles som de smaa 

 grønstengange. I et par bratte vægge NO for Ravnskollen (Østre 

 Aker) har jeg seet, at afsondringen parallelt grænsen er stærkere 

 fremtrædende end den lodret grænsen, hvilken afsondringsretning 

 strax taber sig. Ligeledes har jeg der seet, og det viser sig endnu 

 tydeligere ved Hørtekollen, at jo nærmere man kommer selve 

 grænsen, des nærmere ligger de enkelte afsondringsflader hver- 

 andre; grunden hertil er rimeligvis den samme som grunden til, 

 at graniten her er tæt eller finkornig, nemlig at afkjølingen fore- 

 gik saa meget hurtigere her end ellers. Det synes, at bænkene 

 betegner visse stadier af størkningen eller kontraktionen. Paa grund 

 af den stærke opspaltning ved grænsen findes langs denne i regelen 

 store stenrøse, som svarer til de bekjendte porfyrrøse under porfyr- 

 dækkerne, og som ofte besværliggjør eller umuliggjør observationerne. 



Er nu bænkene parallele med grænsen o: afkjølingsfladen mod 

 silur eller grundfjeld, saa maa man vel antage, at de ogsaa var 

 parallele med en hvilkensomhelst afkjølingsflade, altsaa ogsaa med 

 den størknende granits eller syenits oprindelige overflade mod den 

 fri luft (eller vand?) 



Profilerne fra Hørtekollen viser de nys beskrevne afsondrings- 

 fænomener paa en meget smuk og iøjnefaldende maade. Man kan 

 her i en lang strækning følge granitens oprindelige overflade under 

 siluren (etage 4), som er stærkt forhærdet, og som indeholder en 

 mængde vesuvianer og epidoter. De siluriske skifere ligger som 

 en kappe 1 over graniten, som dog ofte i det smaa overskjærer skik- 



Se herom Th. Kjerulf, Udsigt s. 59. 



