CHRISTIANIA VIDEXSK.-SELSK. FORHANDL. 1881. No. 9. 



19 



N 10, 45, 60, 75° mod 0, det sidste ret ud mod fjorden igjen. 

 Alle disse niaalinger er fra gode stenbrud. Ved bugten ved Helles- 

 mørk (og ved Midtodden ved Maridalsvand, Kristianiasyeniten) spiller 

 bænkene aldeles samme rolle, og det samme synes at være til- 

 fælde ved mange andre bngter, f. ex. ved Frantsebakken, Ormen, 

 Furuvarp, bvorifra jeg kun har et par observationer, da der kun 

 er faa stenbrud. Kun et sted et stykke nord for Krogstrand staar 

 ikke bænkenes fald lodret paa fjorden; faldet er der SO, men baade 

 længere syd og nord har man nærved det vanlige fald lige ud 

 mod fjorden, saa jeg ikke tillægger denne undtagelse nogen be- 

 tydning. — Ved Liholt er der en mængde stenbrud paa hele fjeld- 

 siden; 1 som middel af to observationsrækker (med resultat 11° 

 og 11 1 //; er bænkenes gjennemsnitsfald her 1 1 V 4 °, og ifølge højde- 

 kurverne falder fjeldet selv 14'/ 2 °; lignende tal fik vi ifra Tonsen- 

 aasen. De synes at tyde paa, at dal- eller fjordbundene er noget 

 fordybede ved erosion, men det maa bemærkes, at disse tal ikke 

 gjør fordring paa stor nøjagtighed, saa at man ikke kan drage 

 sikre slutninger af dem. — Der, hvor Idefjorden bøjer af mod 

 Fredrikshald (ved Engevig og Eskevig), følger ogsaa bænkene efter; 

 fra Fredrikssten og Gyldenløve hælder fremdeles bænkene ud mod 

 Tistedalen, som er at betragte som en fortsættelse af Idefjordens 

 indsænkning. Ligeledes hælder bænkene ud mod Idefjordens fort- 

 sættelse mod Svinesund og Sponviken. 



Langs grænsen mod gneis hæver graniten sig ofte som en 

 mur; exempel herpaa er Fredrikssten og endnu bedre fjeldene paa 

 den søndre side af fjorden ved Svinesund. Vi har før seet, at 

 den Hydende masse var i strømmende bevægelse langs grænsen, og 

 det synes da rimeligt, at graniten maa have taarnet sig op langs 

 denne; i dette tilfælde vil ogsaa bænkene hælde ned mod grænsen. 



Glommens forskjellige dalfører ved Fredriksstad skylder, saa- 

 vidt jeg har seet, bænkene og følgelig ikke elvens erosion sin op- 

 rindelse. 



I Drammensgraniten har jeg undersøgt bænkningsforholdene 



1 Herifra cr bl. a. al bygningssten til havncanlægget ved Wilbelmshafen levcret. 



2* 



