24 



J. H. L. VOGT. NOGLE BEMÆRKXINGEK OM GRAMT. 



sig til at følge denne indsænkning, medens den derimod ingen 

 notits bar tåget af Idefjorden, som skjæres af skuringsstriberne 

 under en vinkel paa ca. G0°. Det var den kompakte, samlede ind- 

 landsis, som efterlod disse skuringsstriber; vi finder ingen levninger 

 af isolerede bræer, som skulde have gaaet i de enkelte dal- eller 

 fjordløb. Ifølge theorien om isens erosion skulde det være de 

 enkelte bræer, som udhulede sine dalfører, medens her den næsten 

 200™- dybe indsænkning Idefjorden gaar paatværs af selve ind- 

 landsisens tidligere bevægelsesretning. Liden grund er der vel 

 ogsaa til at forudsætte tidligere bræer, som skulde have gaaet langs 

 Idefjorden; den ligger saaledes paatvers, at man i saa fald ikke 

 engang kan vide, om denne supponerede bræ skulde have gaaet 

 ud eller ind fjorden. 



I den øvre del af Drammensfjorden gik der en bræ, som naaede 

 til Svelvik, hvor den efterlod sin endemoræne. Denne er skiktet 

 (ifølge Dr. Th. Kjerulf. Udsigt, s. 41); den er følgelig rimeligvis 

 afsat under vand, eller bræen gik ud i havet. (Se „Skiktede mo- 

 ræner' - ). Den del af Drammensfjorden, som ligger ovenfor denne 

 moræue, er temmelig dyb (paa flere steder ca. 65 favne dyb), 

 hvilket vel i alle fald for en del maa komme af, at bræen rensede 

 bunden. Den sydligere liggende del derimod er meget grund, og 

 det jo grundere, jo nærmere morænen. Da der her er lange sand- 

 strande, saa kan vi slutte, at fjordens ringe dybde i alle fald for 

 en del skyldes senere udfyldninger, og intet er rimeligere, end at 

 disse skriver sig fra isbjerge etc, som løsnede fra den lidt oven- 

 for liggende isbræ. Trods de senere bræer, som har passeret baade 

 Lierdalen og Drammensfjorden, fiuder vi ikke, at denne lange ind- 

 sænkning er skaaret ned gjennem bæukene i nogen betydelig grad; 

 der synes i saa henseende ikke at være noget, som skiller den fra 

 Idefjorden, som kun krydsedes af selve indlandsisen. 



Vi vil et øjeblik antage, at bænkene oprindelig ikke var paral- 

 lele med den størknende granits eller syenits overflade mod den 

 fri luft; kan det da tænkes, at forvitring og erosion kan virke 

 saaledes, at overdåden senere blir parallel med bænkene? Forvit- 

 ringen har rimeligvis for en stor del virket eiter bænkniugstladerne 



