28 



J. H. L. VOGT. NOGLE BEMÆRKNINGER OM OK A MT. 



de ældre granitfelter omgiver sig med en mængde, tildels meget 

 grovkornede granitgange. For at studere disse har jeg vandret i 

 de store j ernb aneskj æringer ved Fredrikshald. Først maatte jeg 

 ogsaa her overtyde mig om, at gangene virkelig kommer fra gra- 

 niten; dette kan man se i jernbaneskjæringen og stenbruddet oven- 

 for Skaarningsfos (se fig. 7) nær Fredriksbald, hvor den stribede 

 granit uden nogensomhelst grænse staar i forbindelse med en mæg- 

 tig granitgang, som overskjærer gneisens skikter, og som indehol- 

 der brudstykker af gneisen. Denne gang, som fuldstændig ligner 

 de øvrige, beholder sin grovkornede eller pegmatitiske struktur 

 lige til det punkt, hvor den støder op til moderstenen; der gaar 

 gangens struktur lidt efter lidt over i den stribede granits struktur. 

 Det første, man i jernbaneskjæringerne bliver opmærksom paa, er 

 gangenes store antal og grovkornethed i modsætning til de faa, 

 næsten tætte gange, som den yngre granit eller syenit udsender. 

 Den ældre granits gange gaar i alle mulige retninger, om end ogsaa 

 her en hel del gaar parallelt med grænsen mod gneis. Jo nærmere 

 grænscn, des flere gange er der; den fra grænsen længst bort- 

 fjernede gang, som jeg har seet, findes ved Præstebakke i ca. 4 

 kilom.'s afstand fra grænsen. Det store antal og denne store af- 

 stand afhænger rimeligvis af, at graniten udvider sig mod dybet, 

 og at gneisen paa grund af dens veghed, da graniten brød frem, 

 maa have været let at trænge igjennem. 



Baade i de yngre og ældre graniter og syeniter findes der 

 meget ofte gange med samme bestanddele som i sidestenen. Den 

 bekj endte forklaring er, at der opstod revner, muligens paa grund 

 af kontraktion ved afkjølingen i den øvre skorpe, og at der sendtes 

 gange op i disse sprækker fra den underliggende, endnu Hydende 

 masse. I den ældre granit ved Fredrikshald er disse gange altid 

 grovkornige, i de yngre graniter og syeniter er de derimod som 

 oftest finkornige, men undtagelsesvis ogsaa her grovkornige (f. ex. 

 de bekjendte mineralgange ved Langesund). De finkornige gange 

 (f. ex. i Kristianiasyeniten) har en regelmæssig, skarp grænse mod 

 den omgivende syenit; nær grænsen er de gjerne stribede og endnu 

 mere finkornige end i midten. Alt dette tyder paa, at de blev 



