105 



Af denne for Storeggen særdeles characteristiske Echinusform 

 bleve allerede i 1644 nogle Exemplarer tagne af Prof. Rasch her 

 og senere undersøgte af Diiben og Koren, som paa Ornnd af visse 

 overensstemmende Characterer henførte dem til den af nævnte For- 

 skere allerede tidligere adskilte Art, Echinus norvegicus. De be- 

 tragtede altsaa denne Form som den fuldt udviklede eller under 

 gunstige Forhold usædvanlig stærkt udviklede Echinus norvegicus 

 (forma major), hvorved altsaa den langs vor hele Kyst meget al- 

 mindeligt forekommende sædvanlige smaa, let kj endelige Echinus 

 norvegicus maatte betragtes som en endnu ikke fuldt udviklet, 

 eller i sin Udvikling hemmet Form. Denne Mening var ganske 

 naturlig, saalænge man kun kj endte disse 3 Exemplarer og heller 

 ikke den mindre Forms Udbredning var tilstrækkelig bekjendt. 

 Derimod kan jeg nu, efterat have undersøgt hele Serier af begge 

 Former samt efterat have lært den typiske Echinus norvegicus's 

 vide Udbredning at kjende, ikke tvivle paa, at vi i den her om- 

 handlede Form har en fuldkommen distinct Art. Vistnok er jeg 

 langt fra ganske tilfreds med den ovenstaaende Diagnose, men tror 

 mig desuagtet istand til med største Lethed at kunne skille disse 

 2 Arter i enhver Alder og Størrelse. Enhver af disse Arter har 

 sin characteristiske Habitus, som, hvor let den end falder i Øinene. 

 dog vanskelig lader sig fuldstændigt skildre i en Diagnose. Der 

 er desuden et Par Kjendsgjerninger. der ligeledes vanskelig kan 

 opføres som Artsmærker i en Diagnose, men som dog hos mig 

 har vakt den fuldeste Overbevisning om begge disse Formers spe- 

 cifiske Forskjel. Havde alene nærværende Form levet paa Stor- 

 eggen. kunde man vistnok antage den som en under særegne gun- 

 stige Forhold usædvanlig luxuriøst udviklet Varietet, og en noksaa 

 nøie Sammenligning mellem begge Former vilde i saa Fald van- 

 skelig kunne ubetinget omstøde denne Antagelses Mulighed. Men. 

 som allerede anført, have vi begge Former levende om hinanden 

 paa Storeggen, altsaa under fuldkommen ens Forhold, hvorved 

 Muligheden af en saadan Varietets selvstændige Optræden her 

 synes mig høist urimelig. Man har altsaa kun endnu igjen at an- 

 tage, at den her levende sædvanlige Fchinus norvegicus, der i en- 



