366 



saavidt som disse fremtræde i Phænomenernes Verden, Intet at 

 bestille. 



Denne Frihed ligner derfor de epikureiske Guder, der vistnok 

 skulle have en Existents i Intermundierne fjernt i det Blaa, men 

 ikke have det Mindste at gjøre med den virkelige Verden og det 

 menneskelige Liv. Villien kan vel siges i sig at være fri, det vil 

 sige løsgjort fra enhver Bestemmelse, men forsaavidt som den som 

 handlende enten i det enkelte Tilfælde eller som almindelig Cha- 

 rakteer kommer til vor Bevidsthed, er den underkastet den samme 

 Nødvendighedens Lov, som den subjective Bevidsthed paatrykker 

 ethvert Object som saadant. Det er altsaa saa langt fra, at Be- 

 vidsthed betinger Frihed eller omvendt, at disse tvende tvertimod 

 udelukke hinanden og tilhøre ganske forskjellige Sphærer; i Be- 

 vidsthedens Sphære kjendes kun Nødvendighed; uden Nødvendig- 

 hed kan Intet være Object. Men Friheden kan derfor heller ikke 

 paa nogen Maade blive Object eller Gjenstand for Bevidstheden. 



Vi ville her ikke dvæle ved den skrigende Inconseqvents, at 

 Schopenhauer dog vil vide Noget om Villien og dens i sig væ- 

 rende Frihed, uagtet den paa ingen Maade skal kunne være Gjen- 

 stand for Bevidstheden. Det er dog kun ved en umiddelbar 

 indre Erfaring, at vi lære Villien at kjende, og vi kunne længe 

 nok sige og gjentage, at denne Erfaring er toto coelo forskjellig 

 fra den, hvorved andre Gjenstande komme til vor Kundskab. og 

 at Villien som Ding an sich er fri for alle Forestillingsformer, selv 

 Formen af Objectivitet, saa er dog i samme Øieblik, vi tale derom. 

 Forestillingen tilstede, og Objectformen giver sig tilkjende netop 

 idet den benegtes. Det er sandt nok, af de ydre Gjenstande kjende 

 vi umiddelbart ei deres indre Væsen, men slutte dette tildeels kun 

 af Virkningerne, Phænomenerne. Den i Stenen liggende Tyngde 

 eller Attractivkraft kjende vi kun deraf, at vi see den stedse, naar 

 den ikke er understøttet, atsøgened mod Jorden. Os selv derimod 

 kjende vi ikke blot som virkende, men og&aa umiddelbart som 

 villende, ikke blot Virkningen, men Aarsagen, os selv kjende vi, 

 havde jeg nær sagt, ei blot som Phænomen, men som „Ding an 

 sich". Dog er det klart, at dette „Ding an sich", denne Villie, 



