367 



i samme Øieblik, den kommer til vor Bevidsthed, ogsaa bliver 

 Phænomen; men man skulde da ogsaa erkjende, at den hele Mod- 

 sætning af Phænomen og Ting i sig er en Abstraction, der ophæver 

 sig selv, og at Selvbevidstheden netop er det Punct, hvor begge 

 Dele mødes og tilsidst gaae sammen i en høiere Eenhed. Kun 

 hvad de ydre Ting angaaer, skjelne vi med Føie mellem hvad de 

 ere som ydre, eller for os, og hvad de ere i sig selv, deres indre 

 Væsen, og selv her er dette . indre Væsen ikke Andet end saa 

 at sige Indsiden af Phænomenet, tilsidst identisk dermed; hvad os 

 selv angaaer, da bliver dette Indre selv Phænomen; detYdres indre 

 Grund er umiddelbart tilstede i vor Selvbevidsthed. Forsaavidt 

 her endnu er Noget af Object- eller Phænomen-Form tilbage — 

 saa at Villien tilsidst kun er Noget, der viser sig for et percipe- 

 rende Subject, altsaa ikke er reent og fuldstændigt i sig værende — : 

 saa ligger dette deri, at den dog endnu kun er som Villie, altsaa 

 som saadan dog ogsaa forskjellig fra det perciperende Subject, en 

 Modsætning og et Udenforhinanden, der først i Selvbevidstheden 

 selv bliver fuldstændigen ophævet. Selvbevidstheden er først det 

 sande i og for sig Værende, hvor Phænomen og Virkelighed eller 

 Noumen falder ganske og nødvendigt sammen. Enhver anden 

 Gjenstand er for Bevidstheden, i sig selv forskjellig fra denne, og 

 det kan et Øieblik tænkes, at den, idet den opfattes af Bevidst- 

 heden, maa antage en af dennes Natur betinget, Gjenstandens eget 

 Væsen uvedkommende, Form. Men naar Bevidstheden har sig 

 selv til Gjenstand, kan den naturligviis ikke iføre denne nogen 

 fremmed Form, thi hvad den tager af sig selv, tager den jo eo 

 ipso af Gjenstanden, som er den selv. Hvorledes det nu end ellers 

 kan forholde sig med den objective Gyldighed af Bevidsthedens 

 Former — som den transscendentale Idealisme jo i en vis Forstand 

 betvivler — : anvendte paa Bevidstheden selv maae disse 'Former 

 dog nødvendigviis have fuld Gyldighed. De kunne dog ikke umid- 

 delbart forfalske sig selv. Derfor fandt jo ogsaa Cartesius med- 

 rette i Selvbevidstheden det faste Punct, hvor al Tvivl maatte 

 ophøre, og det var i fuldkommen Conseqvents hermed, at Kant i 

 den første Udgave af sin Fornuftkritik udtalte — skjønt rigtignok 



