369 



Virkning frerahæve, at Bevidstheden og Erkjendelsen saaledes kom- 

 mer til at spille en overmaade uvæsentlig Bolle i Tilværelsen, idet 

 den blot bliver en ørkesløs Tilskuer ved den blinde Villies Be- 

 vægelser; thi Schopenhauer har jo ikke forpligtet sig til at 

 lade Tilværelsen vise sig som fornuftig eller hensigtsmæssig. da 

 han meget mere conseqvcnt vedgaaer, at Tilværelsen i Bund og 

 Grund er slet og urimelig. Vi skulle kun i Korthed udpege et 

 Par Træk af Schopenhauers egen Betragtning, der dog danne en 

 Rivt i hans System og vise hen paa noget Høiere og Sandere. 



1. Spørger man for det Første, hvad hin blinde, men i sig 

 selv fuldkommen uafhængige Villie egentlig vil. saa vil Schopen- 

 hauer vistnok ikke anvise den noget bestemt Maal eller nogen be- 

 stemt Gjenstand, thi en saadan maatte jo hentes fra Forestillin- 

 gernes Rige, hvoraf Villien skal være absolut uafhængig. Men 

 Villien maa tilsidst dog virkelig ville Noget, idetmindste realisere, 

 aabenbare sig selv. og Schopenhauer mener ogsaa, at Villien i 

 sin Almindelighed og Væsentlighed lader sig betegne som en Villie 

 til Livet. Realitet, Aabenb åring, Liv, eller hvad man i det Hele vil 

 betegne som Villiens Maal, falder imidlertid nødvendigviis ind under 

 Bevidsthedens eller Forestillingens Omraade; man kan derfor sige, 

 at det for Villiens Væsen selv er nødvendigt at begive sig ind 

 under dette Omraade, hvilket altsaa ikke er saa tilfældigt og lige- 

 gyldigt for den, som det ved første Øieblik skulde synes. Den 

 maa — dette er dens Væsen - eftertrågte Maal og foretage Hand- 

 linger, der blive Objecter eller Gjenstande for Bevidstheden. For- 

 saavidtsom nu Bevidstheden ikke oprindelig skal tilhøre Villiens 

 eget Væsen, men være noget for den Fremmed og Ydre, vil denne 

 dens Stræben ind paa et fremmed Territorium netop faae Præget 

 af en tvingende Nødvendighed, og Villien altsaa ikke alene i dens 

 enkelte Yttringer, men i dens almindeligste og oprindeligste Virk- 

 somhed være væsentlig ufri. Kun hvis den, idet den objectiverer sig 

 eller indfører sig i Bevidsthedens Verden, her kun kommer til, 

 hvad der igrunden er dens eget Væsen, hvis altsaa Bevidstheden 

 selv tilhører dens Væsen, kan den paa nogen Maade tillægges Fri- 

 hed. Kun den bevidste Villie kan saaledes være fri, og først denne 



Vidensk.-Selsk. Forh. 1872. 24 



