371 



staaer i et reelt, nærværende Object" (den throndhjemske Afhand- 



ling S. 40); Forskjellen angaaer kun Motivationens Art, men ikke 



dens Nødvendighed (ibid.) Men den af Sch. saaledes indrømmede 



Forskjel er alligevel mere væsentlig, end han selv er bleven var. 



Den abstracte, almindelige Tanke, er netop som saadan løsgjort 



fra Phænomenet og dets principium individuationis, hvortil Sch. 



henfører al Tilværelsens Bundenhed og Elendighed. Ved sin Evne 



til at abstrahere sig selv (Selvbevidsthed) og sin Tanke fra det 



umiddelbart givne Udvortes, er Mennesket overhoved unddraget 



Udvorteshedens og Phænomenets absolute Herredømme; denne 



Abstraction er allerede Frihed, idetmindste negativ. Mennesket 



er her stillet paa et Punct, der selv ikke udelukkende er bestemt 



af det ydre Phænomen, og hvor det selv kan afgjøre, om hvorvidt 



det vil bestemmes deraf. Det tænkte, abstracte Motiv er netop 



ikke, som Sch. siger, et ydre, men selv et indre, et, der selv inde- 



holder Frihed, og hvis Causalitet, om man skal kalde det saa, er 



af en væsentlig anden Art, end Naturnødvendighedens. 



4. At nu Gjennemgangen gjennem den bevidste Tænkning og 



Erkjendelse giver Motiverne en ganske anden Charakter end den 



af nødvendigt virkende Naturaarsager, bliver især tydeligt ved at 



betragte denne bevidste Erkjendelse paa dens høieste Punct. Her, 



hvor Villien er naaet frem til den klareste Bevidsthed om sit eget 



Væsen, vil denne efter Schopenhauers Mening, istedetfor at virke 



som Motiv, snarere blive et Qvietiv for Villien, føre til en Selv- 



benegtelse af Villien til Livet og saaledes selv inden Phænome- 



nernes Verden restituere Villiens sande Frihed. Villien, saalænge 



den endnu er hildet af principium individuationis og — efter et 



Billed af den indiske Mythologie — „blendet af Majas Slør", higer 



ustandselig frem og drives fra Skin til Skin; men naar Selverkjen- 



delsen er naaet til et vist Punct, vil dette Slør kunne gjennem- 



skues, og det bliver klart, at dette Liv, hvorefter vi higede, kun 



var og kunde være en Række af Lidelser og Skuffelser. Livet, 



Tilværelsen har da tabt sin Tillokkelse for os, har ikke længer 



nogen Magt til at bestemme os; vi drage os resignerende ind i 



det rene Intet og vise derved vor absolute Frihed ligeoverfor den 



24* 



