205 



holdet af begge disse hellige Kars Indskrifter er aldeles analogt 

 paa det nær, at min ikke nævner Guden og ikke udtrykkelig an- 

 giver, hvad de to Herrer Aprus og Libertinus vare Curatores for. 1 



Denne svenske Apollovase skal strax nedenfor nærmere om- 

 tales, thi ikke alene formedelst den Overensstemmelse, der hersker 

 mellem dens og min romerske Vases Indskrift saavelsom mellem 

 deres oprindelige Bestemmelse, men end mere formedelst den 

 mærkelige Lighed, der er i deres senere underlige Skjebne, vil disse 

 to hellige romerske Kar for Fremtiden være knyttede til hverandre. 

 Som to sandsynligvis samtidige, men selvstændige og omtrent 

 ensartede Documenter vil det ene supplere det andet og begge 

 gjensidigen give hinanden forøget Bevisstyrke. 



Krig og Røvertog maa næsten forudsættes for at forklare disse 

 Tempelkars Bortførelse fra deres fredhellige Gjemmesteder og de- 

 res senere Overgang til Handelsvare, thi som saadan ere de utvivl- 



1 Ovenstaaende Fortolkning har Hr. Professor 0. Rygh havt den Godhed at med- 

 dele mig. 



Nogle har ogsaa villet fortolke Indskriften som en Gravskrift: Curatorerne 

 Aprus og Libertinus har opstillet dette Gravminde, hvorefter altsaa Urnen op- 

 rindelig skulde være bestemt til at gjemme en Romers Aske. „Men i romerske 

 Gravskrifter er altid den afdødes Navn det principale og mangler aldrig, derimod 

 forekommer kun undtagelsesvis tillige dens eller deres Navn, der har sat Grav- 

 mindet over ham, hvorfor Urnens Indskrift som Gravskrift vilde være høist be- 

 synderlig". (0. Rygh). « 



Angaaende Indskriftens latinske Sprogformer har Hr. Professor S. Bugge 

 velvilligen givet mig følgende Oplysninger: „særlig er at mærke Navneformen 

 „Aprus istedetfor Aper. Den incorrecte Nominativform, aprus af det Appellativ, 

 „der betyder Vildsvin. anføres hos Probus appendix institut. art. 38, hvor den 

 „forkastes. Denne Navneform ligesom Navnet Libertinus viser, at Indskriften 

 „ikke nævner indfødte høibaarne Romere. Aprus og Libertinus ere vistnok Pro- 

 „vincialer, hvis Sprog har været vulgært." 



„Bogstavformerne tillade sikkerlig ikke at sætte Indskriften længer tilbage 

 „end i Keisertiden. Ogsaa Formen Aprus er sandsynligvis først opkommen i 

 „Sprogets senere Tid. Verbet til Slutning er blevet udfyldt: POSVERUNT. 

 „Mellem S og V synes der dog at kunne være Plads til to Bogstaver. Man 

 „kunde derfor tænke paa POSIVERUNT, men denne Form vilde vel være for 

 „gammel for Indskriften." 



