232 



ikke muligt at angive med nogen Nøiagtighed formedelst de man- 

 gelfulde Fundberettelser. men jeg er tilbøielig til at tro, at det 

 Forholdstal, som Hr. Professor Rygh i 1868 opgav mellem alle 

 norske ældre Jernalders Gravhauger med ubrændte Ben og med 

 brændte, nemlig 1 til 8, næsten passer for denne ene Klasse al norske 

 ældre Jernalders Grave. Hint Forholdstal var nemlig kun Udtryk 

 for de 412 Gravfund, om hvilke man i 1868 havde Oplysning, og 

 dengang indeholdt kun de nyeste Fundberettelser nogen Under- 

 retning om hine ovennævnte, ældre Jernalders store Haugsamlinger, 

 som udelukkende indeholde Grave med brændte Ben og som forekomme 

 i saa stort Antal, at jeg f. Ex. fra Smaalenenes Amt alene for nærvæ- 

 rende skal kunne paavise ligesaa mange brændte ældre Jernalders 

 Begravelser, som man i 1868 kjendte af alle Slags ældre Jern- 

 alders Begravelser fra hele Norges Land. Jeg er overbevist om, 

 at fremtidige fortsatte Undersøgelser af disse store Gravsamlinger 

 vil forandre Anskuelserne om Norges ældste Jernalder ligesaameget, 

 som Opdagelsen af „Wendenkirchhofenes" rette Alder har forandret 

 Opfatningen af Jernkulturens første Fremtræden i Nordtydskland. 

 De vil danne det naturlige Udgangspunkt for Jernalderens Udvik- 

 ling i Norge, og de vil være den rimelige Forklaring for Jernal- 

 derens nationale Eiendommeligheder i Norge under den senere 

 stærke, fremmede Paavirkning — men de vil tillige ved sin primi- 

 tive Karakter, ved sin Mangfoldighed, Ensartethed og logisk frem- 

 adskridende Kultur være store Hindringer for ethvert fortsat Bevis 

 paa eller enhver videre Forudsætning om, at den norske ældre 

 Jernalder skulde væfe et „bevisligt" Skud af den da allerede gamle 

 Jernalders Kull ur i Danmark — et Skud som derfor blev BYagftfc 

 ungt og af liden Trivsel — saaledes som i den senere Tid paa- 

 staaet er. 



Jeg har ovenfor vist, at Gravfund fra den nordisk-romerske Tid 

 ere ikke alene talrige i Norge, men fuldt saa talrige som i Dan- 

 mark, efter hvad man for nærværende ved — og ulige talrikere 

 end i Sverige, hvorfor ogsaa Sporene af romersk Kultur ere fuldt 

 saa fremtrædende i Norge som i noget af de andre nordiske Lande 



