147 



Sted og Bevisførelsen herved maaske gjort dunkel eller endog 

 umulig, forsaavidt man vil støtte denne til det anatomiske Fund. 

 Naar det nemlig forholder sig san, at en vedvarende Overanstrængelse 

 kan influere paa den organiske Masse, og at Hjernen ingen Und- 

 tagelse gjør herfra, bliver jo ligefrem Spørgsmaalet her, hvorvidt 

 eller i hvilken Grad ere de fundne Abnormiteter at ansee som pri- 

 maire og causale eller som secundaire og consecutive overfor selve 

 den aandelige Tilstand. I Lighed med en overanstrængt Virksomhed 

 af et Organ kan ogsaa for Hjernens Vedkommende en heftig og 

 vedvarende lidenskabelig Sindstilstand, ja endog en pludselig vold- 

 som Sindsaffect fremføre Sindssygdom. Dette er jo for Alle vit- 

 terligt, og i saadanne Tilfælde kan der ei være Tale om nogen fore- 

 gaaende anatomisk Abnormitet. Naar dette indtræffer og Individet 

 ellers har vist sig fornuftigt, kan der i det Høieste blive Tale om en 

 Disposition, hvilket ogsaa kan have sin Gyldighed; men nogen til en 

 somatisk Undersøgelse støttet Causalforbindelse kan Lægen ei con- 

 statere, da han ialfald intet kjender til den Beskaffenhed af Hjernen, 

 som her betinger Modtageligheden. Det er igjen den psychiske 

 Undersøgelse, som her bliver en væsentlig Sag. 



Et interessant Bidrag til vor Kundskab om Sindslidelsers Ind- 

 fly deise paa den organiske Livsvirksomhed har en Læge, Dr. Kohts, 

 givet i „Berliner klinische Wochenschrift 1873". Hans Erfaring 

 og Casuistik er hentet fra Skrækperioden under Strasburgs lang- 

 varige Beleiring i den sidste tysk-franske Krig. Han har fundet 

 bekræftet, hvad Andre og navnlig den bekjendte Prof. Griesingcr 

 (Pathalogie und Therapie der psychischen Krankheiten) ogsaa har 

 gjort opmærksom paa, at Sindsbevægelser kunne bevirke flerartede 

 organiske Abnormiteter, f. Ex Hjerneapoplexier og Blødhed af Sub- 

 stantsen, Mave- og Tarmaffectioner, Icteriiso.fi.; og Enhver, som af 

 egen Erfaring kjender lidt til den mærkbare Indflydelse, Sindsli- 

 delser kunne udøve paa Hjernen og Indvoldene i Underlivet, vil 

 neppe tvivle om disse Iagttagelsers Rigtighed. Denne Side af Sa- 

 gen har imidlertid Sandberg i sin Fremstilling og Bedømmelse 

 ganske ladet ud af Betragtning, idet han alene har holdt sig til 

 den ene Side og anført Enderesultatet som et uomtvisteligt og fuld- 



gyldigt Bevis for Diagnosens Rigtighed. Alt passer ogsaa ganske 



10* 



