Om Tonefaldet (Tonelaget) i de skandinaviske 



Sprog. 1 



(Foredraget den 6te Marts 1874). 

 Af 



Joh. Storm. 



Der er en Omstændighecl, som gjør det vanskeligere for Ud- 

 lændinge at lære at tale de skandinaviske Sprog uden fremmed 

 Accent end de fleste andre, og det er, at vi have to forskjellige 

 Maader at accentuere Ordene paa. To Ord kunne forøvrigt være 

 ligelydende og have Accenten paa samme Stavelse, og dog for vort 

 Øre have en ganske forskjellig Klang. En Udlænding kan vanske- 

 lig høre nogen Forskjel paa „ Solen gaar ned i Vesten" [eng. the 

 west] og „i Vesten" 2 [Vest, eng. waistcoat]; os forekommer det, 

 at han udtaler Ordet nærmest som Vesten, og at han siger „ spise 

 Bønner" d. e. Bønder [peasants] istedetfor „ Bøn ner" [beans] o. s. v. 

 Ogsaa for os er det vanskeligt at sige, hvori Forskjellen egentlig 

 bestaar; ikke engang de Danske kunne høre det. Selv en fremra- 

 gende dansk Sprogmand med meget skarpt og øvet Øre kunde med 



1 Nærværende Foredrag er blot en foreløbig Behandling af Æmnet, hvortil jeg 

 agter at komme tilbage i et udførligere Arbeide. Jeg har først paavist det norsk- 

 svenske Toncfalds musikalske Natur i en Artikel i „Illustreret Nyhedsblad" Kri- 

 stiania 1860. En haandskrevtn Afhandling af Normanden Cand. phil. A. Larsen 

 i Kjøbenhavn (1874) om Tonelaget i Norsk har været mig til Nytte navnlig ved sin 

 rige Exempelsamling. Jeg har ogsaa benyttet H o m m e 1 s Afhandling om det dan- 

 ske Tonelag i Tidsskrift for Filologi og Pædagogik 8de Bind (1868), samt Mr. 

 Henry Sweet's Artikel ,„0n Danish Pronunciation" i Transactions of the Philo- 

 logical Society 1873 — 4. Paa Grund af Rummets og Tidens Knaphed kan jeg 

 her blot nævne disse Forfattere, men skal i det paatænkte større Arbeide tage 

 udførligere Hensyn til dem og andre. 



2 Egentl. Adverbium, oldn. vestan vestenfra, altsaa oprindeligt Tostavelsesord. Ac- 

 centen staar imellom Stavelserne; egentlig hører s til begge. 



