290 



rettiget at kalde Tostavelsesbetoningen den svagere, da Ettertryk- 

 ket virkelig bliver fordelt paa begge Stavelser ; imidlertid skal man 

 lægge Mærke til, at i Gudbr. ogsaa ved Enstavelsesbetoning kan 

 Bitone (Bitryk) finde Sted f. Ex. i Bale 1 (med lukket é) i Dalen, 

 frå G ibransdalé fra Gudbrandsdalen. Den væsentligste Forskjel 

 bliver saaledes alligevel det uafsluttede i Tonefaldet. 



I de forskjellige Dele af Norge ændre disse Tonefald sig paa 

 mangfoldige Maader. Ved nøiere Betragtning viser det sig, at det 

 hidtil som Typus gjældende østlandske Tonefald er halv svensk, 

 medens det ægteste norske og for os skjønneste er det, som hersker 

 paa begge Sider af Filefjeld og Langfjeld, hvor Dialekterne ogsaa 

 ellers have bevaret mest af det Gamle. De mest udprægede Af- 

 arter ere Gudbrandsdalsk og Bergensk. Det Gudbrandsdalske er 

 kort og raskt, det bergenske udtrukket og mere kompliceret. Man 

 pleier her paa Østlandet som oftest at indbilde sig, at Bergenserne 

 altid tale i Tostavelsestonefald f. Ex. So len, Bergen, medens det 

 ogsaa hos dem heder Solen, Ber yen. 2 K. Knudsen, Haandbog 

 S. 410 siger, at Tostavelsestonelaget er stærkt fremherskende hos 

 Bergenserne. Dette kommer Sandheden nærmere. Naar en Ber- 

 genser siger ja, hom, Solen, saa springer Stemmen først nedad, 

 førend den glider opad. Siger han homme, glider Stemmen først 

 op ad indtil et Par Toner over Grundtonen og springer saa lidt 

 nedenfor Grundtonen for endelig at glide tilbage til denne. Om 

 Spor af Høitone i norske Dialekter se nedenfor. 



Den almindelige svenske Udtale staar vor østlandske meget 

 nær; f. Ex. L dagen, brøder; 2. vara, homma. Det er en bekjendt 

 Sag, at Danskerne tage Nordmændene for Svensker. Hovedforskjellen 

 er, at især i No. 2 har sidste Led en om end svag Biaccent, der 

 staar i Forbindelse med Bevarelsen af de gamle fyldigere Ende- 

 vokaler. Ogsaa har den svenske Enstavelsesbetoning noget mere 



1 A f ældrc Forfattere skrevet Dalé, hvilket dog er vild ledende. I. Aasen følger 

 det historiske Princip, hvorved de fleste fonetiske Nuancer hlive ubetegnede; han 

 skriver blot Dale. 



2 Udtales som Fremmedord, rimeligvis fordi det nærmest er af tydsk Ourindelse, 

 ikke umiddelbart af det gamle Bjorgvin. 



