291 



af „Høitonen" end vor, eller gaar lettere over dertil, navnlig i Em- 

 fase eller Pathos. Norsk bliver saaletfes her mindst europæisk af 

 de nordiske Sprog. Det maa her bemærkes, at vort Tonefald i 

 rolig Fremstilling ofte forekomme selv Svenskerne (end mere f. Ex. 

 Tydskere og Franskmænd) 1 spørgende. Der er ogsaa under- 

 tiden hos os en svag Stigning opad fra den egentlige Slutningstone 

 (Grundtone) til den ovenfor liggende Terts (Sekund), hvorved Ud- 

 trykket kommer væsentlig til at falde sammen med det spørgende. 

 I Svensk tindes navnlig ved emfatisk Udtale af Tostavelsesord med 

 Biaecent den modsatte Slutningsbevægelse Sted, nemlig fra Terts 

 (Sekund) nedad til Grundtonen. Disse smaa Nuancer giver det 

 Svenske i vore Øren et meget energisk Udtryk. 



Jeg har hidtil om det norsk-svenske Forhold brugt Udtrykket 

 Tonefald som det hos os ved Sprogbrugen hævdede. Men som 

 fælles Betegnelse for alle tre skandinaviske Accentuationssystemer 

 passer det af norske Grammatikere indførte Tonelag bedre. 



Ogsaa i Dansk tindes to forskjellige Slags Accentuation : Bøn der 

 (tillige med lukket ø) og Bonner; det første („det stødende") til- 

 hører prineipielt Enstavelsesordene, specielt de lange; det sidste 

 („det Hydende") Flerstavelsesordene. Forskjellen er for en Indfødt 

 ligesaa kjendelig, som vore to Tonefald ere for os; men Distink- 

 tionen er en ganske anden. Forskjellen er ikke længer musikalsk. 

 Der existerer i Dansk ligesom i alle andre Sprog et musikalsk 

 Element, men det er væsentlig frit, ikke bundet til Ordformen, tjener 

 altsaa paa almindelig europæisk Vis blot Foredrag og Udtryk. 

 Ogsaa deri er den danske Accentuation i begge sine Former mere 

 europæisk, at den i Almindelighed er virkelig „Hochton," en høi 

 Tone som glider eller springer nedad til den uaccentuerede „Tiefton." 



Den eneste Forskjel imellem de to danske Tonelag er, at (lange) 

 Enstavelsesord udtales med etStøcl eller Ryk med en paafølgende 

 liden Stands i Stemmen, Tostavelsesord uden dette Ryk, f. Ex. Jiø'r! 2 



1 Engelskmændene finde noget lignende i det skotske Tonefald, og Mr. Sweet 

 ogsaa i det norske. 



* Jeg betegner Stødtonen ved en en Frik oppe i Linjen. Andre bruge om det 

 stedende, v om det flydende for at betegne Overensstemmelsen med Norsk- 

 Svensk (Hom mel bruger ' og ~). 



19* 



