292 



men at høre, og med kort Vok. Subst. Hor [flax]. Denne stødende 

 Accent er den for Dansk eiendommelige, som de dannede Danske 

 derfor omhyggelig undgaa at brnge i Udtalen af fremmede Sprog. 

 I det danske Tostavelsestonelag er der en rask Glidning nedad, 

 som især er kjendelig ved lange Vokaler: Gade, lade. Ansatsen 

 sker i fuld Tonehøide, ikke i en lavere Tone som i Norsk, er altsaa 

 fuldstændig ligesaa meget „Høitone" som det danske Enstavelses- 

 tonelag. 1 Tonebevægelsen er ret nedadstigende i begge Tilfælde. 

 .Forskjellen mellem begge opfattes ikke af det almindelige norske 

 Øre. Derirnod gjøre begge Indtrykket af at være væsentlig ens- 

 artede med den norske Enstavelsesbetoning, der er ret opadstigende. 

 I det høiere Foredrag er det hos os meget brugeligt at anvende 

 det enkelte Tonefald istedenfor det sammensatte, ja i Pathos endog 

 Høitone for begge Tonefald. Dette er indkommet ved Efterligning 

 af Dansk, i den nyere Tid især ved det danske Theaters Indflydelse. 

 Det maa indrømmes, at det har sine Vanskeligheder at skabe et 

 høiere norsk Foredrag fra nyt af, og at den nationale „Lavtone" 

 kan synes lidet egnet til Kothurnen; men ligesaa godt som for 

 Svenskerne, maatte den ogsaa hos os kunne lempes derefter. 

 Negtes skal det heller ikke, at i visse Tilfælde kan en virkelig 

 „Høitone" være norsk, som det exceptionelle Udtryk for en stærk 

 Affekt eller Emfase; men som stadig Maner er dette Slags Foredrag 

 yderst forkasteligt, og Danskerne, fra hvem det er laant, vilde være 

 de sidste til at kjendes ved det. Der er ogsaa Tegn til, at et vir- 

 kelig norsk Foredrag begynder at spire frem paa vor Scene. 



Af Overensstemmelsen mellem Norsk og Svensk maa man slutte: 



1) at en lignende Distinktion maa have fundet Sted i Oldsproget; 



2) at ogsaa Dansk, engang maa have havt en lignende musikalsk 

 Distinktion. 



Herimod synes at tale, at der i Islandsk nu ikke findes nogen 

 saadan Distinktion. Isl. eg kemur udtales med samme Tonefald 

 som koma, og begge nedadstigende. Det islandske Tonefald faar 

 altsaa noget tilfælles med det danske „flydende," og er mærkelig 



1 Dog forekommer det mig ut have hørt Spor af Lavtone, men maaske kun i Ta- 

 lens Sammenhæng, naar den hører med til hele Sætningsmclodien. 



