r><> 



Et af B. Kirchmann forbedret Sted vil jeg endnu gjøre opmærk- * 

 som paa, fordi Haandskrifternes Læsemaade her antyder en ældre 

 Forvanskning. I Cap. 13 tales om Olav d. helliges Daab: Nogle 

 fortæller, at han tre Aar gammel blev døbt af Olav Trygvessøn; 

 andre paastaar, at han var døbt i England, og Jeg har læst i Historia 

 Normannorum (o: Vilhelm af Jumiéges), at han er døbt af Robert, 

 Erkebiskop af Rouen." Derpaa staar der efter Udgaverne: Sed 

 sive Rothomagi sive in Anglia baptizatus fuerit, tune constat eum 

 fuisse provectioris ætatis, quando martyrio coronatus est, quemad- 

 modum ill i dicunt, quibus maxime in hujusmodi credendum est." 

 Og bagefter fortsættes fremdeles om Olavs Daab, at det er ikke un- 

 derligt, at derom findes forskjellige Traditioner, naar det samme kan 

 hænde med Konstantin den store. Det kan ikke nægtes at være 

 forvirrende, naar der i det citerede Stykke pludselig tales om Olavs 

 Martyrdød og daværende Alder, medens der forresten — baade 

 foran og bagefter — kun tales om hans Daab og de forskjellige 

 Traditioner derom. Hertil kommer, at Udg.s Læsemaade er vil- 

 kaarlig; Haandskrifterne har ikke qu erna dmo dum Mi dicunt, men 

 quam Mi dicant, hvor da quam korresponderer med Komparativet 

 provectioris. Hvis der nu stod: Sed sive Rothomagi sive in Anglia 

 baptizatus fuerit, tune constat eum fuisse provectioris ætatis, quam 

 ill i dicant, quibus etc, saa var Meningen klar og tydelig og Sam- 

 menhængen god: „Men hvis han er døbt i Rouen eller England, 

 da er det aabenbart, at han ved sin Daab har været ældre, end hine 

 sige, som mest maa troes i saadanne Ting" (o : de islandske Krono- 

 loger, som sagde, at han ved sin Daab var 3 Aar gammel). Or- 

 dene i den første Bisætning, hvor der tales om hans Daab i Rouen 

 eller England som voxen, maa modsættes den 3die Beretning om 

 hans Daab i Barndommen. Isaafald maa Haandskrifternes quam 

 Mi dicant beholdes, men Haandskrifternes og Udgavernes quåndo 

 martyrio coronatus est, som ogsaa i sig selv er forvirrende, bliver 

 da utaaleligt: det maa enten stryges eller rettes til noget saadant 

 som quando baptizaretur. 



En ligesaa stor Interesse har Steder i Stephanius*s Haandskrift, 

 der afviger fra det Arnam. Haandskrift saaledes, at hint viser sig 



