84 



han levede paa Island efter sin Hjemkomst fra Norge (1220) og 

 vitterligt syslede med litterære Arbeider. 



Ved Udgivelsen af „Konuiigatal" søgte P. A. Munch at bevise, 

 at Bogen var forfattet i Norge og af en Nordmand. Jon I^orkels- 

 son har herimod indvendt, at Beviset kun gjaldt Haandskrifterne, 

 medens Forf. ved sin Benyttelse af islandske, tildels uskrevne Kil- 

 der viser sig som Islænding. Og deri maa jeg give ham Ret: hele 

 Samlingen har en væsentlig islandsk Karakter, et saa grundigt 

 Kjendskab til den islandske Skaldelitteratur er kun tænkeligt hos 

 en Islænding, og en saa litterær Holdning passer kun ind i den 

 islandske Litteratur. Derimod kan det ikke nægtes, at flere Ud- 

 tryk i „Konungatal" er skrevet fra norsk Standpunkt, og navnlig 

 fremtræder dette tydeligt i Cap. 188, hvor vi endnu har den is- 

 landske Kilde. I Morkinskinna staar : »På, er å fslandi var hallæri," „af 

 fm nærdisk landit (Hskr. land {Detta)" og „Haraldr sendi ut til Is- 

 lands klukku", alle fra islandsk Standpunkt, men i „Konungatal" (begge 

 Haandskrifter) finder vi „f>å er par var hallæri", af fm nordisk 

 pat land", og „Haraldr sendi pangat klukku" — fra norsk Stand- 

 punkt — , og man kan ikke godt afvise dette med, at de norske 

 Haandskrifter har forandret de islandske Udtryk, thi Snorre gjen- 

 giver den sidste Sætning ikke simpelthen efter Morkinskinna, men 

 med tydelig bevidst Afvigelse fra „Konungatal" til det fra 

 islandsk Standpunkt rettere „hingat"; desuden findes de norske 

 Udtryk i begge Haandskrifter, ordret overensstemmende, og man 

 er da nødt til at henvise dem til den oprindelige Redaktion. 

 Bogen er altsaa forfattet i Norge, men a f en Islænding. 

 Den rationalistiske Karakter, Forf. røber ved at udelade 

 og omredigere alle legendariske Partier af Kongesagaerne, 

 lader sig ogsaa let forklare af islandske Forhold, idet Oppositio- 

 nen mod den mirakelgjørende Biskop Gudmund let kunde vende 

 sig mod Mirakeltroen selv; og netop i Aarene fra 1221 opholdt flere 

 af Biskop Gudmunds islandske Modstandere sig i Norge, f. Ex. Arnor 

 Tumessøn (f 1222), Loft Biskopssøn o. fl. Den anden Særegenhed 

 ved denne Sagasamling, at den omhyggelig udskjærer alle ikke-norske 

 Partier og kun dvæler ved Kongerne selv, tør ogsaa give en An- 



