y9 



dem for fuldt paalidelige Udtryk for det Kjendskab til sine ældre 

 Slægtninge, som Paal flida og hans Søn Beter havde. Det viser 

 sig heraf, at disse Mænd holdt stærkt paa sine Slægtstraditioner, 

 at de kunde regne sine Aner op til det 10de eller endog 9de Aar- 

 hundrede og holdt Regnskab over, hvorledes Jordegodset var gaaet 

 over fra den ene Æt til den anden. Slige Slægtrækker er ikke 

 ganske uden Sidestykke i det 13de Aarhundrede i Norge, vi rinder 

 jo fra ca. 1270 en Slægtrække optegnet fra Herjedalen, der gaar 

 tilbage til Halvdan svartes Tid. 1 Disse Slægttavler er et omend 

 svagt Vidnesbyrd om, at den norske Sagntradition endnu havde 

 holdt sig i det 13de Aarhundrede, saa at det ikke er det mindste 

 usandsynligt i, at f. Ex. Snorre Sturlassøn i Norge selv har fundet 

 levende mange af de Sagn, han alene har optaget i -sin Sagasam- 

 ling. Og Tillæggene i „Fagrskinna" (o: A) viser endog, at endnu 

 i 14de Aarhundrede Østlændingerne havde bevaret Sagn om Halv- 

 dan svarte og Harald, omend disse tildels havde tabt en Del af 

 sin historiske Karakter. 



der ogsaa kun forekommer i Codex B. Ligeledes synes Slægtrækkerne at være 

 for korte, især naar de skal naa tilbage til „Næssekongerne w . 

 1 Norges goal. Love II S. 490. 



7* 



