329 



være skeet (hvorom Senatet forbeholder sig nærmere Undersøgelse og 

 Overlæg)". Madvig concluderer: „den første Del af denne Angivelse 

 og Klage er ganske sikker: Éspt ou (eller snarere -spl tov" o: Madvig 

 føler her Vanskeligheden ved at lade Infinitiven hænge af en Phrase, 

 som slet ikke staaer der, eller let efter almen Sprogbrug kan un- 

 derforstaaes) rauxa^ tocc yvvatxac ujJpiXafrai). Den anden er usik- 

 krere, men der er dog' neppe Tvivl om, at der klages over Prætorens 

 Handling eller Ikke-Handling, saa at tcv crcpanjYov er Subject til 

 ^vsyxeiv, og at der er en Feillæsning i iid af'av. Jeg troer, at 

 der har staaet „(o: istedetfor Foucarts Læsning paa Stenen og Sup- 

 pleren : upp[s<dc] 56cav spvoti] [~pc[^ tov crpaTypv svsyxsiv énj 

 a£uxv) : gUØp^ffitai) x.a J , s(vyspcor) tcv arpaTTfjyov lvs*yxslv axat^tav x. t. X. 

 Der klages over, at de 3 Qvinder ere blevne skjændede og van- 

 ærede, og at Prætoren har seet gjennem Fingre med (Soldaternes) 

 Tøilesløshed og Brud paa Disciplinen og tåget den let. For xpo'- 

 tsoov (der maa betyde „førend nogen Beslutning tåges"; kunde 

 man vente ucrrepov". 



Denne Conjectur er udentvivl meget ingeniøs. Men mod Ud- 

 trykkets fulde Pugtighed tør dog nok indvendes, først at ved det 

 af Madvig i den corrigerede Text dog beholdte icspt cv, der skal 

 hænge af det underforstaaede Xoyouf éicewfiVavro, skal Infinitiverne 

 være Apposition eller Epexegese til cv, sandsynligvis uden nogen 

 Parallel i græsk Sprogbrug, og derhos, at ocTa^av vel uden Tillæg 

 af tgjv c7TcaT'.wT(ov eller i det mindste af Artikelen (ttjv) staaer altfor 

 nøgent. Aorist Inf. — efter v^c-frai — svsyxstv, her i pr æt er i tisk 

 Betydning, kan — naar cv (eller tcv) ikke forstaaes det Factum, 

 men „ den Forklaring, Paastand, Anke" — maaske stemme med den 

 af Madvig i Græsk Syntax § 172 a („ Aorist i Inf. har Betydning af 

 Præteritum, ligesom i Indicativ, naar den styres af et Ytrings- og 

 Meningsverbum eller en dermed eensbetydende Talemaade") omtalte 

 Sprogbrug, skjønt dog Forandring i Tempus fra ufSpføfou, er paafal- 

 dende, men hverken har det af Madvig beholdte rcpoxspov her, hvor 

 ingen Beslutning er antydet (blot et Factum angivet), nogen 

 tydelig Mening, og ucrcepov, som Madvig antager man kunde vente 



istedet (vilde da sige „senerehen"), vilde vel staa ganske overflø- 



21 a 



