22 



ver noget sterre, og denne forøgelse har vi intet imod, tvertom 

 den bringer multiplikatorens værdi endnu nærmere til den af 

 prof. W.-M. gjennem eksperimentet fundne. 



Som vi nævnte i vort forrige arbeide, vil også kontraktionen 

 ved alkoholdannelsen bevirke, at f får theoretisk en noget større 

 værdi end den. vi liavde fundet. Men når dr. B. behandler 

 denne side af sagen, kan også her de samme bebreidelser rettes 

 mod ham for en fuldstændig konfusion af begrebene variable og 

 konstante størrelser, og resultaterne er derfor ligeså feilagtige 

 som de foregående. Når feilen berigtiges, er det imidlertid så 

 langt fra, at de taler i vor disfavør, at det modsatte netop er 

 tilfældet. 



Dr. B. går ud fra, at virkningen af den kontraktion, der 

 opstår ved alkoholdannelsen, er omtrent den samme, som når 

 alkohol opløses i vand, hvilket vel neppe er så ganske sikkert 

 endda. Vi forudsætter imidlertid, at det er tilfældet. Dr. B. fin- 

 der, at den specifike vegt af urinen på grund af kontraktionen 

 forøges, når alkoholmæng-den vokser, og han erholder som mid- 

 delværdi {m) for denne forøgelse, at den specifike vegt bliver for- 

 heiet med 0.000375 for hver procent sukker, urinen indeholder. 

 Da dr. B*s formel, som allerede bemerket, heller ikke for dette 

 tilfælde er korrekt, skal vi her bestemme den værdi, multiplika- 

 toren får, naar der ved gj;vi ing opstår alkohol alene, idet vi 

 tager hensyn til den deraf opståede kontraktion. 



Vi går tilbage til vor formel (C) og har altså i dette til- 

 fælde 



100 -h x (c—l) 



= 100 + ^ 



eller 



2; — = xiX-^ 0.00336S x) — m x. 

 Sættes her 201.3 0.003368 = s, har vi 

 v — ri = - .-r (1 4- e x) — Wi x =^ (1 — n m 1 o:) x 



n \ 1 — n m J 



