12 



DE. E. F. B. HORN. 



[No. 18. 



Seilerne staa, des lavere, smalere og ntj^deligere blive de for 

 mig. For mit Oie gaar den rhythmiske Form over i en sym- 

 metrisk. Et Faktum er nu det, at denne symmetriske Opfat- 

 ning gjør sig overalt gjældende. Hvorsomhelst et Menneske 

 befinder sig i den store Kulturrhythmus, opfatter det de nær- 

 mest staaende Mennesker, de være nu Xærbeslægtede, Aands- 

 frænder, Bysbørn. Landsmænd, tydeligst. Bor jeg i Bergen, 

 saa betragter jeg først min Familie der, dernæst alle Ber- 

 gensere, saa alle Xordmænd o. s. v. som mig nærmest staa- 

 ende og tillige de kjæreste Personer, i hvis Ve og Vel jeg mest 

 deltager. De se ,,sterst" ud i mine Øine, d. v. s. de forekommer 

 mig at have mest Krav paa min Opmærksomhed. Dette gjælder 

 overalt. Saaledes opstaar hvad man i Ethiken kakler Forkjær- 

 lighed. Ingen kan fortænke en Person i, at han elsker den 

 mest, som staar ham nærmest, paa samme Tid som han allige- 

 vel kan elske Alle. Symmetrien, der fremkalder Forkjærlighe- 

 derne, hviler jo paa rhytbmisk Grund. Fra positivistisk-mathe- 

 matisk Synspunkt komme vi altsaa til det Samme, som vi fra 

 idealistisk Synspunkt maa iinde berettiget, nemlig at alle vore 

 Forkjærligheder finde sin Plads paa Basis af en almindelig 

 Xæstekjærlighed og kun paa denne Basis have sandt Værd. Thi 

 en Forkjærlighed, som ikke hviler paa en Erkjendelse af det Al- 

 niindelige i den, man elsker, er en dyrisk, brutal, hvor kun, 

 Kræfternes Parallelogram med alskens raa Tilfældigheder er den., 

 virksomme Lov. En Moder, som ikke elsker det fælles Menneske- 

 lige, det Personlige i sine Bom, har kun en Abekjærlighed til 

 dem. Hvor Forkjærlighederne mangle denne rhythmiske Forud- 

 sætning, opstaar der kun Strid, Skinsyge, Processer, Krige. Spen- 

 cer, der betragter al Krig mellem Nationerne som urhythmisk 

 Raahed, kan. forsaavidt have Re t, som de ganske vist ikke vilde 

 opkomme, hvis ethvert Folk, enhver Fyrste betragtede sit eget 

 Land upartisk, d. v. s. med den Indrommelse, at Nabofolkene 

 o<isaa kunne have Ket til at betragte deres Land symmetrisk 

 og finde det skjønnest og bedst af alle Lande. Enhver Krig, 

 navnlig Erobringskrig, er en Folge af, at et Folk forelsker sig 

 i sit Eget i den Grad, at det tror sig kaklet til at være Verdens 



