18 



DE. E. F. B. HORN. 



[No. 18. 



Væsen, saa omslutter det tillige alle andre Individer, idet den 

 ene ikke længere er udenfor den Anden, men idet han udarbeider 

 sit eget uendelige Indhold tillige eo ipso endog ubevidst hjælper 

 Andre frem ved Selvopofrelse o : Opofrelse af den slette Egoisme 

 Exempel, Undervisning, Samtale o. s. v. Kjærlighedsbudet seet 

 i dette Lys er absolut og ueftergiveligt. ^ Saaledes ophører nu 

 Altruismens Selvmodsigelse, at man jo maa forudsætte Altruis- 

 men hos Andre, saa at man ikke tor hjælpe dem. Den pinlige 

 Komplimentering, som man er Vidne til i det daglige Liv, at 

 den Ene vil hjælpe den Anden Frakken paa, medens denne An- 

 den som ren Altruist nødvendigvis maa bukke og sige „Nei, 

 Tak!", en Selvmodsigelse, der fra dualistisk Standpunkt ikke kan 

 hæves, gjælder ikke paa dette høiere Omraade, naar Sjælen som 

 „Ding an sich" ikke har den anden Sjæl udenfor sig; thi enhver 

 Kjærlighedsgjerniiig mod Andre er, seet i dette Lys, tillige en 

 Udvikling af egen høiere og bedre Natur. 



Det mathematiske Symbol, som bedst udtrykker dette nye 

 Forhold, er Asymptoten med sine tilhørende Kurver 

 symmetrisk ordnede paa begge Sider. Denne Form be- 

 tegner bedre end nogen anden Sjælen i dens uendelige Stræben. 

 Interessant er det at se, hvorledes Hedenskabets Rundbue, der 

 endnu kun repræsenterer Individet i Statssamfundet, afløses 

 af det gothiske Taarn,^ hvor Sjælens Udødelighed er udtrykt. 

 Det hele System af rhythmisk ordnede Kurver med Asymptoter 

 . eller af Taarne i deres trappevise Opadgaaen grupperer sig atter 

 symmetrisk om et Midtparti eller om to symmetriske Taarne, der 



^ Man har opfattct det kategoriske Imperativ som Pligtens Kamp mod Lysten. 

 Men dette gjælder kun, forsaavidt som der er Tale om den slette Lyst. Da 

 det kategoriske Imperativ er en Anticipation af en fremtidig Enhed mel- 

 lem Lyst og Pligt, mellem Egoisme og Altruisme, har det som en Modsæt- 

 ning til den raa Egoisme i alle dens Former en skrækindgydende Fordrings- 

 fuldhed, men det gjemmer bag sit kolde, frastødende Ydre en latent Varme, 

 en indre Ilerlighed, der ogsaa i den nærværende Tid kan i nogen Grad for- 

 nemmes. 



^' Taarnet, der afiøser Eundbuen, og som allerbedst udtrykker den symmetriske 

 Hovedtanke, bør vistnok helst have den slanke Form, der fremko7nmer ved 

 llyperbelgrene, der danne Sidevæggene. Disse Grene forlænges for Heskur- 

 rens Øine i et uendeligt Spir uden synlig Spids eller Ende. 



