22 



DR. E. F. B. HORN. SYSTEM. ETHIK. 



voyaiite Tilstand levede de i et Slags Antecipation af den nys- 

 iiævnte alle Sjæles over Rum og Tid hævede Ihinandenværen/ 

 Il vor de nøde de mest sublime Syner, følte den reneste, mest 

 ideale Kjærlighed og vare istand til de allerstørste Ofre, ligesom 

 de skinnede som Lys fjernt og nær. Forsaavidt kan man ikke 

 sige. at al denne Selvspægelse var spildt. Men den var ikke 

 destomindre forceret, forsaavidt som de paa en kunstig Maade 

 drev sin Personlighed fra det laveste Trin umiddelbart op i det 

 liøieste uden at gjennemgaa Mellemstadierne. De oversprang 

 lUiythmerne, d. v. s. Kulturen, den almindelige Dannelses og In- 

 telligents's Mellemtrin. Derved opnaaede de ikke det Gode 

 som ligger i den jævne, forstaaelige Meddelelse. Deres Lys var 

 mere blændende og overraskende, end klargjørende og vei- 

 ledende. Heller ikke kom de til et exklusiv altruistisk Stand- 

 punkt. Deres høieste Kjærlighed var dog ogsaa for dem selv 

 en ubeskrivelig Lykke. Overbovedet har Positivismen Ret i, at 

 en exklusiv Altruisme er en Umulighed. Sagen er, som vi have 

 paavist, den, at Altruismen, som paa det andet Trin, det rhyth- 

 niiske, kommer til større og større Frihed og Bevidsthed ved 

 Siden af Egoismen, men endnu staar dualistisk i Forhold til 

 denne, paa det sidste Trin ganske smelter sammen med Egois- 

 men, saa at de ikke kunne skilles ad. 



Den vulgære Positivisme kan vanskeligt skaffe Individet 

 andet end uvisse, flygtige Goder af haandgribelig Natur. Den 

 senere hos Spencer kan ved den klare Fremholdelse af Rhyth- 

 merne og den paa den hvilende Moral formåa at skaffe det sæde- 

 lige Individ varigere, maaske livsvarige Goder. Derimod for- 

 maar først den senest omtalte Moral at skaffe det evige Goder, 

 der dog ikke kunne misundes Nogen, da de ere fuldkommen 

 kongruente med den sande Dyd selv. 



Trykt 24 November 1886. 



