18 



Det viste sig snart, at skjønt alt gik forholdsvis let i de 

 første Tider, strakte ikke længere hos de forenede Arbeidere 

 Sprogkundskaben til inden et saa lidet kjendt Sprog som vort 

 eget, da de efterhaanden kom over fra de fortællende Afsnit til 

 de mere beskrivende eller til Partier af abstrakt Indhold, hvor 

 samtidig ingen Formeludvikling kunde tjene til Støtte for For- 

 staaelsen. Paa den anden Side var det en Nødvendighed, naar 

 ikke dette Værk skulde videnskabelig forfeiles, der blev at ind- 

 føre i et Videnskabsselskabs Skrifter, at Oversætteren maatte være 

 en mathematisk kyndig Mand, ikke udelukkende en Sprogmand. 



Marre gik omsider træt under de uoverkommelige Vanske- 

 ligheder. Men Houél fortsatte Arbeidet, ofte under fortvivlet 

 vanskelige Forhold, kjæmpende sig frem med en norsk-engelsk 

 Lexikon og hyppig aldeles standset, idet det ikke var ham mu- 

 ligt at forståa det læste eller forståa det med den Klarhed, som 

 den strenge og samvittighedsfulde Oversættelse maatte fordre. 



To Aar gik saaledes^ hen — fra November 1882 til Udgan- 

 gen af Januar 1885 — , forinden, efter alskens Korrespondancer 

 frem og tilbage, Oversættelsen forelaa færdig, dog medde meget 

 betydelige Forøgelser, som den franske Udgave efterhaanden 

 modtog. Ikke sjelden, naar alt stod fast, og naar den Hjælp, 

 jeg kunde yde, var ham misledende, kom der saadanne Udtryk 

 i hans Breve: „jeg er mørk", „jeg er ved Enden af mine 

 Kræfter", „ hvordan skal jeg slippe ud af disse Forlegen- 

 heder?" Men naar det saa atter lyste op, efterat han Dag for 

 Dag havde stridt med det samme uopløselige Punktum, saa slog 

 det atter om, og han var begjærlig efter, at der skulde fortæl- 

 les bestandig mere og mere om Abel. Dette sidste var nu hel- 

 ler ikke nogen let Sag; thi der var Ting at sige, som ikke 

 skulde kunne falde i en Franskmands Smag, og jeg maatte be- 

 nytte mig af et Sprog, hvorover jeg ikke var Herre. 



Med ubestikkelig Ærlighed tog Houél alt. Han pyntede 

 intet ud; snarere gjorde han galt værre, end det var ment, paa 

 et Par Steder, hvor han tog Feil af Meningen, endog meget 

 værre. Han havde foresat sig, sagde han, at sige Sandheden 

 „til hvem det saa end var". Dog holdt det haardtat vedkjeude 



