68 



utom kunna också nämnas de mera sällsynta Cratcegus mono- 

 gyna och itosa-arterna, hvilka allesammans äro mer eller 

 mindre xerofilt utbildade; de äro rätt ofta mycket nedtryckta, 

 ibland spalierformiga, t. ex. Prunus, ibland t. o. m. nästan 

 mattformiga: Juniperus (se fig. 3, p. 43). Juniperus kan 

 dessutom stundom hafva korta, mot stammen tryckta barr 

 (f. subnana, jfr Witte, II, p. 32), hvarigenom, då klyf öpp- 

 ningarna äro belägna blott på barrens öfre sida, erhålles ett 

 förstärkt skydd (jfr äfven Stenström, I, p. 133). Potentilla 

 fruticosa har bladen rätt tättsittande, de äro dessutom rela- 

 tivt starkt håriga; denna art uppträder, enligt Grevillius, 

 III, p. 34, äfven i en form med smalare bladflikar och star- 

 kare tillbakavikna bladkanter. — Af dvärgbuskarna är Thy- 

 mus serpyllum, väl skyddad genom sitt nedliggande, tätt matt- 

 formiga växsätt, samt dessutom genom sina reducerade blad- 

 ytor (f. augusti folius, jfr Witte, II, p. 69), samt äfven rätt 

 ofta genom stark behåring (f. ericoides). Helianthemum-aT- 

 terna hafva mer eller mindre nedliggande (då öfre delen af 

 hufvudroten är belägen of van jord t. o. m. nedåtböjda) stam- 

 mar och tättsittande, små, nästan läderartade blad med för- 

 slemmad epidermisinnervägg (jfr Erikson, I, p. 238); H. 

 chamcecistus f. petrcemn och H. marifolium äro äfven rätt 

 starkt håriga. — Några arter, såsom Artemisia campestris, 

 A. rupestris, m. fl. (jfr p. 89), hvilka mer eller mindre all- 

 mänt uppträda såsom halfbuskar, behandlar jag i samman- 

 hang med örterna. 



Hvad de örtartade alf vårväxterna beträffar, så förefin- 

 nes en hel del olika organisationsförhållanden, som i större 

 eller mindre grad tjäna till skydd mot för stark transpiration. 

 Transpira- Först och främst vill jag i allmänna drag söka redogöra 



Uonsskijdä ge-få? de fall, då genom själfva växsättet erhålles ett skydd 

 nom växsätt. mo ^ transpiration. Redan i den allmänna reduktion af of- 

 van jordssystemen, som ofta förefinnes hos alf vårväxterna, 

 ligger ju ett visst skydd, ty ju närmare marken en transpi- 

 rerande växtdel befinner sig, desto mindre utsatt för de ut- 

 torkande vindarna är den. Den i detta af seende minst ända- 

 målsenliga organisationstypen är naturligtvis den, hos hvilken 

 bladen genom sträckta internodier äro ungefär lika fördelade 

 på ortotropa eller i det närmaste ortotropa axlar. Så är för- 

 hållandet först och främst med en del hapaxanter: Anagallis 

 arvensis (ibland äfven nedliggande), Apera spica venti f. pyg- 



