35 



H elianthemum o?landiciim-iovmdut\onexi, som i allmänhet före- 

 kommer på sådana ställen, där den af finare sprickor ge- 

 nomdragna hällen är täckt af ett vanligen föga mäktigt 

 jordlager. Hemmendorff karakteriserar, I, p. 17, denna for- 

 mation: »grusfläckar, nakna eller glest bevuxna med mossor, 

 lafvar och vanligen Sedum album, omvexla rned tufvor, hvil- 

 kas hufvudbeståndsdelar utgöras af H elianthemum oelandicum, 

 Festuca ovina med var. vaginata, Thymus serpyllum samt 

 Thamnolia vermicularis , Cetraria aculeata, islandica och nivalis 

 eller mera sällan cucullata. Allmänt spridda ehuru ej mass- 

 vis förekommande äro Cetraria juniperina [i alvarensis och 

 f. terrestris, Cladonia alcicornis a damazcornis och [t endivioe- 

 folia, Cladonia furcata 7 subulata samt Lecanora bracteata, 

 crassa och fidgens. Bland mossorna saknas nästan aldrig 

 Mollia torluosa, hvarken i själfva tufvorna eller på de mer 

 nakna fläckarna, och äfven Grimmia- arterna äro vanliga. På 

 de lösa stenflisorna uppträda Lecanora calcarea och circinata». 

 På en del ställen inom denna formation är Festuca ovina 

 beståndsbildande (jfr Hemmendorff, T, p. 19). 



På sådana ställen, där springorna i hällen äro bredare 

 samt jordfyllda, finnes öfver dessa springor en vegetation, 

 bland hvars mera karakteristiska representanter märkas Glo- 

 bularia vulgaris, Gypsophila fastigiata, Carex glauca och Galium 

 verum samt mera sällan (t. ex. strax V om Möckelmossen) 

 Potentilla fruticosa och Juniperus communis. På östra de- 

 larna af S. Alfvaret förekommer dessutom öfver stora sträc- 

 kor allmänt Gynanchum vincetoxicum ; denna växt gifver på 

 dylika ställen åt alfvarsteppen ett särdeles karakteristiskt ut- 

 seende (se fig. 1, p. 36). 



På en del ställen, i synnerhet på S. Alfvaret äro de breda 

 springorna ej fullständigt fyllda med jord, hvarför i deras 

 botten förekommer en hel del skuggväxter (jfr Hemmendorff, 

 I, p. 20—21; Witte, II, p. 41, 42, 52, 53, 60, 61, 63, 78, 

 m. fl.); på dylika ställen förekommer ofta äfven en relativt 

 rik buskvegetation (jfr Hemmendorff, I, p. 20). 



Här bör äfven ' omnämnas den vegetation, som före- 

 kommer på tidtals (vår och höst) öfversvämmade lokaler 

 (grunda depressioner); det täckande jordlagret är jämförelse- 

 vis tunt och består af ett fint, ofta hårdnadt, starkt kalk- 

 haltigt slam s. k. »alfvarmo» (jfr Munthe, II, p. 112 — 113); 

 vegetationen är mycket gles och fattig (jfr Hemmendorff, I, 



