10 



sina nuvarande utbredningsområden isolerade arter, af h vilka 

 åtminstone flertalet torde vara att betrakta såsom relikter; 

 dylika förekomma i all svensk alfvarvegetation, ehuru den 

 rikhaltigaste reliktfloran i södra Sverige förefinnes i den öländ- 

 ska, särskildt på det stora södra alfvarområdet (jfr Zetter- 

 stedt, III, p. 5; Hemmendorfe, I, p. 50; Erikson, V, p. 79). 

 Här växa arter, hvilkas nuvarande egentliga utbredningsom- 

 råde är våra fjälltrakter, arktiska eller alpina områden, så- 

 som Poa alpina, Viscaria alpina; Hylocomium rugosum (jfr 

 Zetterstedt, III, p. 5); Cetraria cucullata (jfr Fries, I, p. '102), 

 C. nivalis (jfr Fries, I, p. 103), Lecidea decipiens (jfr Fries, I, 

 p. 418), Thamnolia vermicularis, m. fl., sida vid sida af arter, 

 hvilkas egentliga hemvist är sydöstra Europas stepper eller 

 de eurasiatiska stepperna, såsom Artemisia laciniata, A. ru- 

 pestris, Braya supina, Plantago tenviflora, Ranunculus illyricus, 

 m. fl. (jfr Areschoug, I; Kjellman, II); Cladonia alcicornis 

 p endivicefolia 1 (jfr Fries, I, p. 94), m. fl. Båda dessa grupper 

 torde vara att betrakta såsom relikter, respektive glacial- 

 och stepprelikter, från perioder, då klimatet i vårt land 

 varit annorlunda än nu (jfr äfven Andersson, II, p. 41). 

 De hafva kunnat hålla sig kvar desto lättare, som de ej 

 behöft upptaga kampen med andra arter. Alf vårvegeta- 

 tionen är ju, som nämndt, en till stor del öppen, på koloni- 

 stadiet fixerad vegetationstyp, inom b vilken kampen för 

 tillvaron i första hand gäller den oorganiska naturen. Ser- 

 n änder påpekar också, III, p. 396, att relikter bl. a. före- 

 komma i »gamla kolonier af beständig natur». Hvad sär- 

 skildt stepprelikterna beträffar, så torde de åtminstone i någon 

 mån genom det varma underlaget (jfr p. 23) hafva fått er- 

 sättning för de försämrade klimatiska förhållandena; Blytt 

 påpekar också, I, p. 10, att »Kontinentale Arten, welche in 

 den sudöstlichen Gegenden des Ländes ohne Unterschied auf 

 Kalk, Gneis, Porphyr, Schiefer u. s. w. wachsen, sind oft in 

 den westlichen und nördlichen Landestheilen an den trocknen, 

 warmen Kalk gehunden, wie denn eine Menge von Arten ihre 

 Nordgrenzen und ihre Höhegrenzen auf Kalk haben». Att 

 man i här föreliggande fall har med verkliga relikter att göra, 



1 Denna art förekommer äfven på de kaukasiska stepperna ; Rådde 

 säger, I, p. 41 — 2, härom: »In den troekensten Wermutsteppen bewohnt 

 bisweilen Cladonia endiviaefolia in grosser Zahl den Boden. Die rein weisse 

 Flechte malt dann zwischen dem granen Wermut unregelmässige Flecken, 

 die sehr in die Augen fallen.» 



