1893.] 



ATHENS POLITISKE UD VIKLING. 



21 



vokset sterkt under Peisistratiderne ; disses storartede bygge- 

 foretagender havde lokket en hel del kunstnere og haandverkere 

 til Athen. Flere af disse maa have svunget sig op; ja adskil- 

 lige sneg sig ind blandt borgerskabet ; dette skal have været 

 tilfældet med saa mange, at man efter tyrannernes fordrivelse 

 maatte gaa til en almindelig revision af borgerlisterne 1 . Denne 

 klasse havde naturligvis hørt til tyrannernes bedste støtter; den 

 har derfor vistnok med berettiget ængstelse seet den skjæbne 

 imøde, som vilde ramme dem efter deres beskytteres fordrivelse; 

 thi nogen ordnet metøkret fandtes neppe dengang, en saadan 

 skriver sig vistnok først fra Kleisthenes 2 . Hele standens stil- 

 ling var dengang fuldstændig retsløs og svævende. 



Men det er ikke blot i disse tre stænder Attikas frie be- 

 folkning falder. Der bestod ved siden heraf, som allerede frem- 

 hævet, lokale partier, især Pedieernes, Paraliernes og Diakriernes, 

 der allerede havde bestaaet et par generationer, og som havde 

 slaaet saa dybe rødder, at de ikke kunde fjernes fuldstændig 

 uden en indgribende forandring af forholdene. Gammel rivalisa- 

 tion mellem landets forskjellige centra, f. eks. mellem Athen og 

 Eleusis, Athen og Marathon, er vel heller ikke ganske ophørt^ 

 ligesom man ogsaa kan spore en spænding mellem Athen og 

 landdistrikterne 3 , der dog delvis falder sammen med det fiendt- 

 lige forhold, hvori adlen, der mest boede i Athen, stod til landets 

 øvrige beboere. Man maa erindre, at det var fra Athen, at 

 landet var bleven samlet, som regel ikke ad frivillighedens vei. 

 I Athen boede de herskende familier; i Athen var landet vant 

 til at se snarere sin herskerinde end den for alle fælles hoved- 

 stad. Det bedste bevis for, at der bestod et saadant spændt 

 forhold mellem Athen og landet, ligger i den omhu, som vi skal 

 se, Kleisthenes anvendte paa at gjøre saadant umuligtfor fretn- 

 aden. 



1 Aristot. Pol. Ath. p. 36, 9 (c. 13). 



H. Schenkl, Wienerstudien 2 (1880) p. 166. TJ. v. Wilamowitz- 



Mollendorff, Hermes 22 (1887) p. 248. 

 3 A. Hugh, Studien aus dem klassischen Alterthum. 2te Ausg. Frei. 



burg i. B. 1886 p. 22 og fl. 



