1893.] 



ATHENS POLITISKE UDVIKLING. 



39 



Det var dog forst efter Ephialtes's reform, at raadet vandt 

 sin fulde betydning, saaledes som vi kjender det fra talerne; 

 men der er dog andre ting, der tydelig nok viser, hvilken stor 

 vegt Kleisthenes lagde paa raadet; det var paa hans tid i visse 

 retninger endog ndstyret med en myndighed større end den, det 

 siden havde. Vi hører saaledes af Arostoteles 1 , at raadet i 

 tidligere tid skal have havt ret til ved dokimasien uden appel 

 at forkaste kandidater til raadet selv ligesom til archontværdig- 

 heden, medens senere raadets afgjørelser i denne retning kunde 

 indankes for domstolene. Aristoteles 2 ved videre at berette, at 

 raadet tidligere ■ havde havt ret til at mulktere, fængsle og hen- 

 rette folk, en ret, som det senere tabte. Dette sidste, at raadet, 

 skal have havt ret til uden appel at lade folk henrette, lyder 

 dog noget usandsynligt og trænger vel trods Aristoteles^ auto- 

 ritet nærmere støtte, saa meget mere som efter en indskrift 

 retten til at lade borgere henrette allerede tidlig synes for- 

 beholdt folket 3 . Men i hvert fald har vi i disse steder antyd- 

 ninger til, at Kleisthenes paa enkelte omraader udstyrede raadet 

 med større magtfylde, end det senere i det udviklede demo- 

 kratis dage var i besiddelse af; dets magtsfære er nemlig efter- 

 haanden bleven udvidet, men samtidig er dets selvstændige 

 kompetense bleven beskaaret til indtægt for folkeforsamlingen 

 og folkedomstolene. Herigjennem vinder vi ogsaa bestyrkelse 

 for, at vi ikke, hvad disse sidste angaar, maa overføre forhol- 

 dene, som de var efter Ephialtes, paa tiden mellem denne og 

 Kleisthenes; i denne tid afgjorde embedsmændene, raadet paa 

 Areiopagos og, som vi her ser, de 500's raad meget, der senere 

 kom ind under folkedomstolenes afgjørelse. 



1 Pol. Ath. p. 118, 5 (ca. 40) og 138, 9 (c. 55). 



2 Pol. Ath. 117. 3 (c. 45) cnf. 106, 11 (c. 41). 



3 C. I. A. I. 57 v. 37. \avev rov Squov rov "A&iqvaiitiv Tzlrj] xfvorros /ur) eivai 

 &dv[a]ro[r] eller &av[a]ro[vr]. Denne indskrift henfører Kirchhoff til 

 tiden, da de 400 i aaret 411 blev styrtet, men hævder tillige, at 

 formen synes at tale for, at det delvis ialfald var gamle love, der 

 nu atter gaves kraft. Iethvert fald maa denne raadets større kompe- 

 tense være ophørt fra 411 af. Cnf. Lipsius, Berichte u. d. Verh. 

 d. k. Ges. d. W. zn Leipzig. Phil. hist. Classe. 1891. I. p. 61. 



